196 



bői kiindulva mennyi idő alatt találjuk azt 

 meg újra. de mindig hosszabb ideig tartó 

 keresésbe került, míg ismét megtalálhattuk. 

 Ezüttal Totmms calidris-toi\àsok voltak benne, 

 mert vezetőnk már előzőleg kicserélte azokat 

 — s jó volt az előre való gondoskodás, mert 

 a calidrís-tojások egj'' napon csak ki voltak 

 iva. A kudió elfogadta az idegen tojásokat 

 és hűségesen költötte azokat, mert melegek 

 voltak. 



Minthogy látni akartuk a madarat is, azért 

 letelepedtünk a fészektől vagy 100 lépésnyire. 

 Nemsokára meg is jelent. Röptében föltűnően 

 messzire hátranyubj lába az ugyanaklíor körü- 

 löttünk szálldosó Totanus ralidris-től messziről 

 is megkülönböztette. Föltűnt a világos agyag- 

 szinü háta is. Hangja halk lágy „pió". A 

 „bakja", t. i. a him nem mutatkozott, s így 

 nem hallhattuk annyira jellemző párzási dalát, 



a melyről „kudió"-nak nevezték vezetőink a 

 madarat. 



Az idén csak ez az egyetlenegy kudió fészek 

 volt ebben az egész óriási rét- és turjány- 

 világban. Még csak 1896-ban is 31 teljes 

 fészekalját szedtek itt (Ornith. Monatsberichte 

 1898 pag. 99). Utáua fokozatosan fogyott a 

 számuk, úgy hogy a múlt évben már egy- 

 általában nem fészkelt. Vezetőnk a víz elmara- 

 dásával hozta kapcsolatba ezt a rohamos pusz- 

 tulást, s megerősítette állítását az a körülmény', 

 hogy az idei, vízben dúsabb esztendőben a 

 tavalyi ebuaradás daczára megint csak letele- 

 pedett egy pár. A költés utáni időszakban 

 — a mint később értesültünk — még vagy 

 3 pár költözött erre a vidékre, s így van 

 kilátás arra, hogy a jövő esztendőben újra 

 több pár telepedik meg. 



A föltűnő raadárszegénységet egyhangúlag 

 az előző évek szárazsága következtében be- 

 állott vízhiánynak tulajdonítják a puszta lakói. 



darüber gebogenen Grashalmen so verdeckt, 

 dass die Eier schon aus einer Entfernung 

 von zwei Schritten dem Gesichte entschwin- 

 den. Wir versuchten mehrfach aus der un- 

 mittelbaren Umgebung des Nestes ausgehend, 

 dasselbe möglichst schnell aufzufinden, doch 

 bedurfte es immer längerer Zeit, bis wir es 

 wieder entdecken konnten. Diesmal enthielt 

 das Nest Totanus calidris-Eier, indem unser 

 Führer dieselben schon früher austauschte — 

 und die Vorsorge erwies sich als gerecht- 

 fertigt, indem die Rothschenkeleier eines 

 Tages ausgefressen waren. Der Grünscheukel 

 nahm die fremden Eier an und bebrütete 

 dieselben ; die Eier waren warm. 



Da wir auch den Vogel sehen wollten, so 

 setzten wir uns ca. 100 Schritte vom Neste 

 entfernt nieder. Bald kam er auch. Seine 

 während des Fluges auffallend weit nach 

 hinten reichenden Fusse Hessen ihn unter 

 den gleichzeitig umherfliegenden Rothschen- 

 keln schon von Weitem erkennen. Auffallend 

 war auch der hellehmfarbige Rücken. Die 

 Stimme ist ein leises, weiches „piò". Das 

 Männchen zeigte sich nicht, so dass wir 

 den sehr charakteristischen Faarungsruf, 

 nach welchem der Vogel von den Puszten 



o \^— 

 bewohuern „Kudió " genannt wird, nicht hören 

 konnten. 



Heuer lirütete nur dieses einzige Paar in 

 dieser ganzen ausgedehnten Wiesen- und 

 Sumpflandschaft. Noch im Jahre 1896 wur- 

 den hier 31 volle Gelege gesammelt. (Ornith. 

 Monatsberichte 1898 pag. 99.) Nach dieser 

 Zeit nahm ihre Zahl beständig ab, so dass 

 im vorigen Jahre auch nicht ein einziges Paar 

 nistete. Unser Führer brachte dieses rapide 

 Verschwinden mit dem Ausbleüien des Was- 

 sers in Verbindung, und wurde seine Be- 

 hauptung dadurch bekräftigt, dass sicli in 

 dem heurigen, an Wasser reicheren ,lahre, 

 trotz dem Ausbleiben im vorigen Jaiire wie- 

 der ein Paar ansiedelte. Laut sjiäter erhalte- 

 nen Nachrichten kamen nach der Brutzeit 

 noch ca. drei Paare in die Gegend, so dass 

 Aussicht vorhanden ist, dass im kommenden 

 Jahre wieder mehrere Paare hier brüten 

 werden. 



Die auffallende Vogelarmuth wird \(in den 

 Pusztenbewohnern einstimmig dcni in Folge 

 der Dürre eingetretenen Ausbleiben des Was- 



