208 



vagy kígal;U)b is annak egyes magyarországi 

 példányai a földön ülő emlősöket is el tud- 

 ják fogni. 



Dk. Méhei.y Lajos a Nemzeti Múzeum ig. 

 őre, a ki a sólyomköpetekben talált koponyá- 

 kat tüzetesen megvizsgálta, s kinek szívessége- 

 ért e helyen is köszönetet mondunk, meg- 

 állapította, liogy a köpetek kétségtelenül ürgék 

 maradványai. A sólyonifaj azonosságát illető- 

 leg azonban kétségünk támadt, vájjon nem a 

 A-erec.ye/í,-sólyomról (F. sacer Gm.) van-e szó 

 a mely fajról m;lr PuTÉxYi-től tudjuk, hogy 

 ürgéket fogdos. S noha az a szárny- és a 

 farktüll, melyet Nagy Jenő a fészeknél talált 

 és nekünk megküldött, kétségtelenül a F. 

 peregrinus tolla, s a levélbeli közlés szerint 

 a messziről látott fiatal sólymok barkófoltja 

 feltűnően erős volt, — mégis egyelőre csak 

 fentartással közöljük ez észleletet s végleges 

 megerősítését a további kutatásoktól várjuk. 



Nem tartjuk azonban lehetetlennek, hogy 

 ürgelakta vidékeken a vándorsólyom is bele- 

 tanul az emlősök fogásába, s ezeket esetleg 

 vaczkaik közelében a földön ülve lesi ki s 

 rövid feköppenéssel fogja el, a hogy a vércse 

 is vadászik az egérjárta tarlón. 



Dr. Madarász Gyula a kishartai határ ürge- 

 lakta helyén látott is már vándorsólymot, mely 

 egy buczkán üldögélve, annyira elmerült vala- 

 mibe, hogy nyílt mezőn lövésre került. Azt 

 nem látta hogy e madár ürgét fogott volna, 

 de nem lehetetlen, hogy arra lesett. 



M. 0, K. 



(íolaciis iiiuiK'diila óriási tömegekben fész- 

 kel a tordai hasadékl>aii. Innen rájárnak a 

 legelő juhokra Itogarászni, s annyira cllciiik 

 őket, hogy egészen feketék. 



Nagy Jenő. 



Colaeiis moiiediila, Corvus fruííilegus és 

 coriiix csapatosan rászállnak az erdőben legel- 

 tetett sertések hátára. 



Baktos Gyula. 



clier Wanderfalken oder wenigstens einige 

 Individuen desselben aus Ungarn auch auf 

 dem Boden befindliche Häugethiere ergreifen, 

 können. 



Dr. LuiiwKi V. MííHELY, Custos am National- 

 Museum, der die in den Gewöllen aufgefundenen 

 Schädel eingehend untersuchte, wofür wir 

 auch an dieser Stelh' danken, bestimmte den 

 Inhalt der Gewölle unzweifelhaft als Ziesel- 

 reste. Die Identität der Falkenart betreifend 

 waren wir jedocli in Zweifel, ob es sich viel- 

 leicht nicht um den Würgfalken (F. sacer Gm.) 

 handelt, von welchem schon Petényi nachwies, 

 dass dei'selbe auch Ziesel erbeutet. Alier trotz- 

 dem die Scliwung- und Schwanzfeder, welche 

 EufiEN Naqy am Horste fand und uns einsandte, 

 unzweifelhaft W'anderfalkenfederu sind und 

 trotzdem laut brieflicher Mittheilung derBacken- 

 stronf des jungen Falken aus der Ferne ge- 

 sehen, auffallend stark war, geben wir diese 

 Beobachtung vorläufig doch nur mit A'orbeh.alt 

 und erwarten die endgültige Bestätigung von 

 den weiteren Untersuchungen. 



A\"ir halten es jedoch nicht für unniöglicli, 

 dass der Wanderfalke in zieselbewolinten 

 Gegenden auch das Erbeuten von Säugethieren 

 erlernen könnte, u. zw. denselben eventuell 

 in der Nähe ihrer A\'(dinnngen auf dem Hoden 

 sitzend auflaueud nini dieseli)en dui'ch kuiv.es 

 Auffliegen erbeutend, also ebenso wie der 

 Thunnfalke, w'enn derselbe aid' di'n Sto|)])el- 

 felderu nach Mäusen jagt. 



Dr. Julius v. Madarász beoliachtete in der 

 zieselbewohnten Gegend \dn Kisharta einen 

 A\'aiiderfalken, welcher auf einer kleiiu'u Ei'- 

 höhung sitzend derart in etwas verti<'ft war, 

 dass ('!■ denselben auf tVeieni Felde ei-legen 

 konnte. Das konnte er nicht seilen, dass der- 

 selbe tiiatsächlich Ziesel erbi^utet hätte, doch 

 ist es nicht unmöglich, dass er denselben auf- 

 lauerte. U. 0. ('. 



Colaens nionediila nistet in nngelieni-en 

 Massen in der Schiuclit von Torda \'on hier 

 aus befliegen dieselben die weidenden Schafe 

 in solchen Mengen, dass diese ganz schwarz 

 aussehen. Eugen Naoy. 



Colaeiis iiionodiila, torviis fnigilegus und 

 cornix befliegen llugweise den Kücken der 

 im Walde weidenden Schweine. 



Julius Baktüs. 



