64 



Længde og Skinneben paa 48 cm. De besad endnu ikke sam- 

 fæstede Mellenihaandsknogler, og Hovedskallens Ben var adskilte 

 ved tydelige Sømme, medens Nutidsfuglenes Kranium jo som 

 bekendt kun synes at udgøre et eneste Knoglestykke. Desuden 

 var Kæberne delvis tandbærende. Hos en anden noget senere 

 optrædende, albatroslignende Fugl, Argillornis lonqipennis, havde 

 Kæberne endnu lave Tandgruber som en sidste Rest af For- 

 fædrearven. Men denne Arv gik jo tabt, og, som tidligere nævnt, 

 kunde en anden Stormfugl, Odontopteryx toliapica (Fig. 47). 



Fig. 48. Hovedskal af Rovtrane, Phororbacus infhiliis. Længden var 57 cm. 



derfor paa sine hornklædte Kæberande kun frembringe nogle 

 tandlignende Spidser. I Eocæn træffer vi allerede udviklede 

 Strudsfugle, Dasornis og Megalornis, ellers er denne Periodes 

 Fuglefauna lidet kendt. Derimod er Miocæntidens Fugleverden 

 overordentlig rig, og Arterne nærmer sig for største Delen stærkt 

 til de nulevende, hvilket navnlig gælder om de i Europa fundne. 

 Der findes her Typer fra næsten alle Klassens Ordener. 



I Sydamerika derimod er Fundene mere fremmedartede. Sær- 

 lig de saakaldte Kraftfugle, Stereornithes, er interessante. Det er 

 kæmpemæssige Løbere, vistnok ganske uden Flyveævne, men 

 med et mægtigt, kroget Ørnenæb. De lader sig ikke indpasse i 

 nogen af Nutidens Fugleordener, men udviser Karaktertræk 

 baade fra Traner, Trapper og Rovfugle. Den, der kommer dem 

 nærmest, er Nutidens Seriema (Cariama cristata). Man har fun- 

 det 15 forskellige Arter, blandt hvilke særlig maa nævnes Phoro- 

 rhacus longissinius, der havde en Benlængde af 1,3 m., og Broni- 

 ornis Burmeisteri, hvis Højde oversteg 3 m. Phororhacus kunde 

 man maaske paa Dansk kalde Krognæbbet Rovlrane. Dens Kra- 



