65 



nium (Fig. 48) var saa stort som et Hestehoved, og det høje kraf- 

 tige Krognæb har virket som Gru og Rædsel paa de Dyr, den 

 forfulgte. Da de overordentlig smaa Vinger ikke formaaede at 

 bære den oppe, gjorde Benenes 

 Kraft den til en Løber af Rang, 

 og den har sikkert ikke staaet til- 

 bage for Strudsen i saa Henseende 

 (Fig. 49). Det maa have frembudt 

 et overordentlig tiltalende Billede 

 at se disse Fugle jage. Brontornis 

 har nok kunnet gøre det af med 

 et Dyr af Kronhjortens Størrelse. 

 Ganske vist fandtes der ikke Hjorte 

 i Sydamerika i Miocæn, men der 

 var iøvrigt ingen Mangel paa Bytte. 

 Der var de mærkelige Makrauke- 

 nier med Fællestræk baade fra Ta- 

 pir og Lama, og som vi derfor paa 

 Dansk vil kalde Lapirer. Desuden 

 de plumpe Toksodonter, gnaverlig- 

 nende Hovdyr, de uhyre Megate- 

 rier, KæmpedovendjTene, og de 

 mægtige Glyptodonter, Kæmpebæl- 

 tedyrene, — for blot at nævne nogle 

 enkelte. Hertil kommer, at der vist- 

 nok saagodtsom helt har manglet 

 egentlige Rovdyr. Man kan derfor 

 ikke undre sig over, at Kraftfuglene 

 udviklede sig til en overordentlig 

 Blomstring. De behøvede ikke at 

 flyve; der var faa Fjender og rige- 

 ligt med Føde. 



Hoppende, springende og i Hur- 

 tigløb bevægede de sig hen over 



Stepperne. Snart gjaldt det en skællet Øgle, der først fik et 

 kraftigt Hug med Næbbet, derpaa blev rystet godt, saa Knog- 

 lerne søndredes, og endelig blev kastet op i Luften og slugt med 

 det samme. Et mindre Pungdyr forsmaaedes heller ikke, men 

 nu viser der sig en Flok Lapirer bag en Højderyg, forfulgt af 

 et Rovtranepar. I et spændstigt og elegant, næsten dansende Løb 



Fig. 49. Opstillet Skelet af Rov- 

 trane, Phororhacus inflatns, (efter 

 Andrews) c. Vis nat. St. Læg Mærke 

 til den svindige Vinge, der dog viser 

 Særpræget fra fortidig Flyvning, 

 samt det solide Bækken, hvori alle 

 3 Bækkenben bagtil er samfæstede. 



