68 



Paa Grundlag af alt dette har man kaldt Familien Dinornidæ 

 og delt den i 5 — 7 Slægter med 15 — 26 Arter. De mindste havde 

 en Højde af c. 75 cm, de største var næsten 4 m, og deres 

 Knogler overordentlig massive; den her afbildede Pachyornis 

 elephantopus Owen er typisk for de plumpe Former. (Fig. 50). 



Moafuglene er navnlig interessante ved det stærke Svind af 

 deres Forlemmer. Brystbenet er kort og bredt, og Nøgleben 

 mangler; — ja hos flere Slægter er der slet intet tilbage af Skul- 

 derbæltet, idet baade Ravnenæbsben og Skulderblade ogsaa er 

 borte. Naar der overhovedet findes Knogler af Forlemmer, er de 

 overordentlig svage, medens de stærke og plumpe Ben var for- 

 synet med en saa kraftig Muskulatur, at Læggenes Sværhed hos 

 de mindre Arter maa have gjort dem næsten lige saa brede, 

 som de var høje, og derved givet dem et højst pudsigt Udseende. 

 Foden besad tre Fortæer, hos de fleste Arter rimeligvis ogsaa 

 en Bagtaa. Indertaaen havde 3, Mellemtaaen 4 og Ydertaaen 

 5 Led. Kløerne var meget kraftige, paa Fortæerne krumme, men 

 paa Bagtaaen lige. Den lange og muskuløse Hals bar et tem- 

 melig fladt Hoved med en meget lille Hjærne og ret smaa Øjne. 

 Næbbet var kort, hos nogle skarpt og spidst, hos andre stumpt 

 og afrundet. Paa Hovedskallen er der ingen Mærker af, at den 

 var forsynet med en Kam; derimod findes paa dens Overflade 

 hos flere Arter smaa flade Gruber symmetrisk fordelt, hvilket 

 tyder paa, at Hannen paa Hovedet har baaret en Top eller et 

 Diadem af store, haarde Fjer. Maorierne paastaar ogsaa, at 

 Moaens Hoved og Hale var smykket med prægtige Fjer, som 

 Høvdingerne benyttede til at pynte sig med. Et bevaret Stykke 

 Halshud er besat med store, tætsiddende, kegleformede Hudvorter, 

 som endnu tildels bærer Fjer, der op mod Hovedet aftager i 

 Længde og Udvikling og efterhaanden gaar over i haarlignende 

 Dannelser, medens det øverste Stykke Hud er nøgent. Efter 

 dette maa man vel antage, at det nøgne Stj^kke Hals har straalet 

 i stærke Farver ligesom hos Kasuar og Kalkun. Fjerene var 

 bløde og bøjelige som hos de øvrige Strudsfugle, og Farven 

 varierede hos de forskellige Arter. Nogles Fjerdragt var mørk, 

 næsten sort, andres hvidspættet paa mørk Bund, eller smykket 

 med lysere og mørkere brunlige Længdestriber. I det mindste 

 en Art var fjerklædt lige ned til Tæerne. 



Uagtet hverken en levende eller en friskskudt Moafugl nogen- 

 sinde har været videnskabeligt undersøgt, ved vi dog saaledes 



