70 



De fundne Moaæg var 27—30 cm lange og 19 — 20 cm brede 

 (paa et Strudseæg er Maalene c. 15 og 12), med en meget tyk 

 Skal. Farven var rimeligvis lysegraa. 



Det er vistnok uhørt i Menneskeslægtens Historie, at en Fugl 

 har givet Anledning til Irygtelige Krige. Moaen er ogsaa i denne 

 Henseende enestaaende. Den var saa at sige Maoriernes eneste 

 Kødnæring, og da den blev udryddet, maatte man se at skafle 

 sig en »Festret« paa anden Maade. Man aad da hinanden og 

 levede i bestandig Krig for at skaffe sig ny Forsyning af Menne- 

 skekød. Først da Europæerne indførte Svin og Kartofler, blev 

 der gjort Ende paa den forfærdelige Tilstand. 



Paa Madagaskar levede en anden Familie af Kæmpefugle, 

 Æpyornidæ, af hvis Æg der nu findes 36 vel bevarede Eksem- 

 plarer i forskellige Museer. Længden er mellem 32 og 33,5 cm, 

 Bredden 22 — 235, cm og Skallens Tykkelse 3 mm. Ægget vejede 

 omtrent 9 kg, hvilket modsvarer 7,3 Strudseæg eller 185 Hønseæg; 

 man kunde have lavet en Omelet deraf til et større Middags- 

 selskab. Fuglen havde 4 Tæer, men hos de fleste Arter var 

 begge Underarmsben, Mellemhaandsknogler og Fingre ikke alene 

 stærkt i Svind, men ogsaa sammensmeltede til en pladeformet 

 Masse. Ribbenene var uden Tværtappe, Brystbenet tyndt og kort, 

 men meget bredt. Individerne af Slægten Æpyornis blev 1^/2 — 5 m 

 høje. Benene var overordentlig svære, Laarknoglen kort og mas- 

 siv. Skinneben og Mellemfod næsten elefantagtigt udviklede, med 

 Mærker af en yderst kraftig Muskulatur. Af forskellige Tegn 

 kan man slutte, at Fuglens Bug næsten berørte Jorden. Den 

 har altsaa i det Ydre ikke ret meget lignet Nutidens elegante 

 Struds. Ogsaa mindre plumpe Former, omtrent af Trappestørrelse, 

 fandtes i en anden Slægt af Familien. 



De øvrige Øer Øst for Afrika har rummet en stor Mængde 

 uddøde Fugle, Dronten, Didus ineptus og borbonicus, Solitæren, 

 Pezophaps solitarius, Kæmpevandhønen, Gallinula gigantea, foruden 

 mange andre Arter. Del gælder om disse, ligesom om Geirfuglen, 

 Alca impennis, at deres altfor ensidige Særstræv blev skæbne- 

 svangert for dem. Naar man har læst Fremstillingen af Udvik- 

 lingens Veje i det foregaaende, vil man ikke have nogen Vanske- 

 lighed ved at forstaa dette. 



Et evigt fornyet Raab .synes at klinge gennem Tilværelsen: 

 Bestandigt fremad mod rigere Former, thi der er ingen Vej til- 

 bage uden Dødens. (Fortsættes). 



