139 



som i Lighed med de svenske nærer den fejlagtige Anskuelse, at 

 Lappedykkeren ofte er Skyld i, at Søerne ikke altid indeholder saa 

 stor en Fiskerigdom, som ønskeligt var, og som derfor har lagt denne 

 Fugl for Had. J ^ 



Naar jeg skriver om den toppede Lappedykker, ved jeg nok, at 

 jeg behandler en Fugl, som nu for Tiden staar ilde anskreven her 

 i Sverig. Det er bleven Mode at betegne Lappedykkeren som et 

 højst skadeligt Dyr, og denne Mode er nu gaaet over til den rene 

 Galskab, saaledes at mange Mennesker fuldstændigt ukritisk, ofte uden 

 selv at kende det mindste til Fuglens Levevis, forfølger den og i 

 deres Anstrengelser for at fordrive den, end ikke skyr at underkaste 

 den Tortur. 



Det er sørgeligt at maatte sige, at der findes en stærk Tilbøje- 

 lighed til at overdrive visse Dyrs Skadelighed, eller til at paadutte 

 dem en saadan, hvor den slet ikke findes. Naar nogen siger, at et 

 D5'^r gør Skade paa en eller anden Maade, bliver dette Standpunkt 

 let moderne, og herved kan de mærkværdigste Overdrivelser frem- 

 komme; det nytter i saa Fald kun lidt at modsige dem, der har 

 levet sig ind i slige Forestillinger; disse skal have deres Tid, før 

 det bliver muligt at overbevise Folk om Vildfarelsen. 



Lappedykkeren har nu i en Række Aar været Syndebuk, og naar 

 jeg har forsøgt at modarbejde Opfattelsen af dens Skadelighed, er 

 det gaaet mig omtrent, som det gik mig i gamle Dage, naar jeg vo- 

 vede at benægte, at Svalerne overvintrer paa Bunden af Søer. Jeg 

 blev let ud — alle og enhver havde set Svaler, som om Efteraaret 

 krøb ned i Vandet og om Foraaret kom op deraf. Man havde om 

 Vintren fanget Masser af Svaler i Garn, og de kom alle til Live, 

 naar de blev bragt ind i Varmen. En Gang i mine unge Dage var 

 jeg nær bleven sat paa Døren, da jeg vovede at udtale min Tvivl over for 

 et Par ældre ansete Jægere, som berettede om Svalefangst under Isen. 



Lige saa misforstaaet er Folks Tro paa Lappedykkernes Hærg- 

 ninger blandt Ænderne. Det er ikke længe siden, at en gammel 

 Jæger fortalte mig, at Lappedykkerne æder Ændernes Æg; mærkeligt 

 er det, at man gennem denne Tro paa Lappedykkerens Skadelighed 

 kan faa en saadan Afsky for Fuglen, at man finder den grim, men 

 jeg har truffet Jægere, som ikke har villet røre ved en skudt Lap- 

 pedykker; jeg har faaet at høre, at den er afskrækkende styg, ja 

 modbydelig. 



Hvorledes fremkommer da en saadan Tro? Jo, Lappedykkeren 

 har et spidst Næb og man har maaske set den hugge efter Ænderne 

 og jage dem, og deri ligger Aarsagen til hele Forfølgelsen. Men man 

 har ikke set eller lagt tilstrækkelig Mærke til, at alle Fugle jager 

 hverandre. Ænder slaas til Tider ganske bravt, og Duer kæmper 

 hidsigt, men trives dog godt i samme Dueslag; vore smaa Sangere 

 kives ustandseligt. Svaner kæmper paa Liv og Død og taaler ikke 

 andre Fugle i deres Nærhed, og dog kan der ruge Tusinder af 

 Fugle i en Sø med mange Svaner. 



