147 



Vinger var længere og spidsere end Musvaagens; den slog mere 

 med Vingerne og bøjede Spidsen af dem mere, naar den brugte 

 dem. Den kom nærmere, og i Kikkert saas tydeligt dens lyse 

 Bug, der havde et let Skær af blaat — det var en Duehøg 

 (Astiir paliimbariiis). To Fugle, som kredsende fulgte den i nogen 

 Afstand, kom ikke nær nok til, at vi kunde se, om det var dens 

 Unger eller af en anden Art. De fulgte og forsvandt sammen 

 med Høgen over Skoven. 



Vi kom efterhaanden Søen paa nært Hold, nær nok til at have 

 Fornøjelse af i Kikkert at se paa nogle Ænder, der laa i den 

 vestlige Udløber af Søen, men paa den modsatte Bred. Det var 

 Stokænder (Anas boscas), unge Fugle, en Snes Stykker. De var 

 ikke helt glade ved vor Ankomst og roede mod Vest bort fra 

 det Punkt, vi nærmede os til. 



Pludselig lettede en Flok Ænder fra den nærmeste Bred — 

 en Sværm kunde jeg fristes til at sige, saaledes virkede de ved 

 deres pludselige Tilsynekomst og med det mægtige Sus af de 

 mange Vinger; der var dog næppe mere end 200. De trak bort, 

 nærmede sig et Par Gange, og vi fik Lejhghed til nøje at be- 

 tragte deres karakteristiske Flugt i den skraa Stilling med de 

 hurtige Vingeslag. De kastede sig noget længere ude i Søen, og 

 der blev Ro. Der fløj endnu 2 Fugle, som nok var bleven vakt 

 ved Ændernes Uro, men ikke var faldet til Ro med dem, det 

 var Fiskehejrer (Ardea cinereaj. De fløj bort over Søen, idet de 

 udstødte nogle hæse Skrig. Længst borte paa Søen laa nogle 

 Maager, og enkelte fløj omkring, men hvad Art de tilhørte, kunde 

 vi ikke se, kun de hvide Fugle, der vuggede paa Bølgerne. 



Søens Bred var udhulet, ^A m høj, og den flade Bund skraa- 

 nede jævnt op i en lille tør Kant, som dannede Hulningens 

 Bund. Der var rart for Ænderne, Skjul for nysgerrige Øjne, Læ 

 for Fralandsvind, Vand og Føde lige ved Haanden. Føden, de 

 gule Aakanders Blade, groede i Søens vestlige Udløber, og en 

 Mængde afgnaskede Blade laa paa den smalle Forstrand; der 

 laa ogsaa en Del Dun og Fjer som Vidne om, at her holdt 

 Ænderne meget til. Men Ænder ser man jo saa tidt, og vi 

 hastede videre mod Skovens Dyb for at se mere. 



Vor Graadighed blev dog foreløbig ikke tilfredsstillet. Det 

 begyndte at regne, og det blev ved at regne, det trak sammen 

 til Torden. Vi saa en Rødkælk (Erithaciis rnbeciila), det vil sige, 

 den saa først os og gav sig til at klage ynkeligt over et eller 



10* 



