154 



gik fra Stueetagen op paa 1ste Sal. Heraf benyttede vi os til 

 hver Aften at faa den lokket med op i Soveværelset. 



Da vi havde haft den et Par Uger, var den en Formiddag 

 forsvunden, smuttet ud ad en aaben Dør trods al Paapasselig- 

 hed. Det var forfærdelig trist, thi Husmoderen havde adopteret 

 den som et nyt lille Barn. Hun gav sig til at græde, og da 

 Børnene saa, at Moderen græd, saa græd Børnene, og da Pigen 

 saa at Børnene græd, saa græd Pigen. Imidlertid mandede de 

 sig op til Daad og besluttede at forsøge paa at fange den igen, 

 — en rørende Sangvinskhed, som et Mandfolk næppe havde 

 været i Besiddelse af. Med Melormeglasset i Haanden — og 

 Glasset havde heldigvis et stærkt skinnende Laag — gik Mo- 

 deren ud i Haven og kaldte indsmigrende »Bi, Bi«. Lidt efter 

 hørte hun en Rødkælks Stemme fra en Have paa den anden 

 Side Vejen, og efter et Par Minutters Kalden kom 2 Rødkælke 

 flyvende. Verandadøren blev lukket op, Melorme kastet udenfor 

 og indenfor Døren, Fuglen hoppede efter Melormene, Døren 

 blev lukket, og den forlorne Søns Tilbagekomst blev hilst med 

 Jubel. Da jeg kom hjem om Aftenen og fik den glædelige Med- 

 delelse, var jeg saa dum at spørge, om de var vis paa, at det 

 var det rigtige Barn, de havde faaet tilbage, — uh, hvor de for- 

 agtede mig; iModeren sagde, hun kendte dens trofaste Blik. 



Den blev tammere og tammere, tog snart Melorme af Haan- 

 den, dog vilde den ikke blive siddende paa Haanden, den snup- 

 pede kun Ormen og fløj straks væk med den. 



Vi lægger Korn og Brød ud til Fuglene om Vinteren, saa 

 der var livligt Fuglebesøg paa et Foderbrædt udenfor Daglig- 

 stuevinduet. Den interesserede sig dog ikke meget for disse 

 Fugle, undtagen naar der var en Rødkælk imellem. Den kunde 

 høre dens Stemme længe før vi Mennesker, og man kunde straks 

 se paa den, naar der var en Rødkælk i Nærheden. Den fløj 

 hen i Vindueskarmen, rejste sig paa sine lange Ben, Halsen blev 

 strakt, Fjerene lagt tæt ind til Kroppen og den udstødte høje 

 Skrig. Naar de saa fik Øje paa hinanden, begyndte der en hid- 

 sig Flagren og Kamp paa hver sin Side af Ruden, idet de begge 

 skreg op og synes at være rasende paa hinanden. Den udven- 

 dige blev først ked af Kampen eller Legen og fløj bort, hvor- 

 efter vor kilede til et Vindue i en anden Stue for at se efter 

 Kammeraten eller Fjenden der. 



Naar undtages den første Dag, da den blev fanget, fløj den 



