155 



aldrig mod Ruden for at komme ud. At se sig selv i Spejl 

 gjorde, mærkeligt nok, næsten intet Indtryk paa den, den stud- 

 sede lidt første Gang, men interesserede sig ellers ikke for sit 

 Spejlbillede. 



I Begyndelsen af Januar blev den ked af at sove paa Svampe- 

 nættet og foretrak Gardinstangen for nogle Nætter. Men saa 

 kom der en sær Uro over den om Aftenen ved Sengetid, den 

 kunde ikke finde noget Sted, der behagede den til Soveplads. 

 Samtidig var det Maaneskin, og da vi ikke havde rullet ned i 

 Soveværelset, fløj den, naar der blev slukket, til Vinduet — mod 

 Lyset. Men da den vedblev at flagre om i Mørket, maatte vi 

 fange den og sætte den ind i et tilstødende lille Skabsværelse, 

 hvor den satte sig paa Vinduestværsprossen og vistnok den me- 

 ste Tid saa ud i den af Maanen, Sneen og en Lygte paa Vejen 

 oplyste Nat. Den var i hvert Fald om Formiddagen, naar den 

 kom ned i Daghgstuen — den var om Morgenen meget ivrig 

 efter at flyve derned — søvnig, og satte sig til at sove et Par 

 Timer paa Gardinstangen eller paa Kanten af en Læderfotografi- 

 ramme, der var Yndlingssiddeplads for den. Vi lærte snart at 

 lokke den ind i Skabsværelset, ved, efter at have slukket i So- 

 veværelset, at sætte et tændt Lys ind i det andet Værelse. 



Den 21 Januar blev den ringet med Overlærer H. Chr. C. 

 Mortensens Ringe; den maatte have en paa hver Fod, fordi 

 Ringene var saa smaa, at der kun kunde staa Navnet paa den 

 ene Ring og Adressen paa den anden. M. havde bedt os iagt- 

 tage, om de generede Fuglen, og det gjorde de unægteligt i Be- 

 gyndelsen. Straks da den havde faaet dem paa, satte den sig 

 til at betragte disse Prydelser, saa begyndte den at pille ved 

 dem med Næbet og vilde hale dem af. Den fik »Hanetrit« paa 

 begge Ben og fløj med Besvær, hvilket vel nok var Hysteri. 

 Humøret mistede den, den holdt op at kvidre og saa virkelig 

 nedbøjet ud. Familien syntes, det var forfærdelig Synd, og for- 

 langte, at jeg skulde tage Ringene af igen, men det turde jeg 

 slet ikke indlade mig paa; det havde været vanskeligt nok at 

 faa dem klemt sammen, da jeg ikke turde bruge Tang, af Frygt 

 for at den smalle Ring skulde smutte i Tangen, hvorved sik- 

 kert Benet var brækket. Den spiste, drak og badede som sæd- 

 vanlig. En Uges Tid eller to efter begyndte den dog at synge 

 lidt igen og var snart helt normal. 



Den blev fodret med Universalfoder (mest Myreæg) og fik en 



