157 



lukkede op, men den gik ikke ud. Maden blev da sat hen i 

 det aabne Vindu, den fløj hen og spiste af denne, men fløj til- 

 bage i Stuen igen. Den blev sultet en halv Time og Maden sat 

 halvt udenfor Vinduet, men den fløj tilbage i Stuen igen. Til- 

 sidst maatte vi ligefrem jage den ud ad de aabnede Verandadøre; 

 den fløj hen i en Hæk, Børnene løb efter for at se, hvor den 

 sad, den Høj videre og viste sig ikke senere, trods Myreæg og 

 Melormeglas, der i flere Dage stod paa Fuglebrædtet udenfor 

 Vinduet. 



Den var en hyggelig lille Gæst at have i Huset. Den var 

 stilfærdig og fornuftig. Uden at paalægge sig selv nogen Tvang 

 passede man den og passede paa den, og den gjorde meget lidt 

 Ulejlighed. Et Glas med Universalfoder og en Urtepotteskaal 

 med Vand stod stadig i Vindueskarmen til den. Afveksling i 

 Foderet skaffede den sig selv ved at samle Krummer og lign. 

 paa Bord og Gulv. Syntes den, det var paa Tide at faa en Mel- 

 orm, satte den sig paa Melormeglasset og kiggede længselsfuldt 

 ned i det. Husmoderen siger, at den undertiden bankede med 

 Næbbet paa Gulvet for at kræve Melorme, paa samme Maade, 

 som den slog Ormen mod Gulvet, naar den havde faaet en. 

 Var man alene hjemme, satte den sig i Nærheden; naar Hus- 

 moderen sad alene og syede, satte den sig ofte kun en halv 

 Alen fra hende og iagttog hende arbejde. Naar der var stor 

 Syning i Huset, og Syjomfruen og Husmoderen sad ved det 

 store Bord og klippede og syede, satte Fuglen sig ofte midt paa 

 Bordet for at se paa de mærkelige Ting. Havde den været ene 

 hjemme i nogle Timer, syntes den at blive glad, naar man kom 

 ind i Stuen til den. Besøgendes almindelige Spørgsmaal var 

 altid, om den ikke lavede Griseri i Stuen. Selvfølgelig lagde den 

 sine Efterladenskaber respektløst overalt, saa der ved den dag- 

 lige Rengøring var lidt at tørre af, men nu efter Foraarsren- 

 gøring er der ikke Spor at se efter den, hverken Pletter eller 

 andre Mærker paa polerede Møbler eller paa Betræk. 



Hele Vinteren havde den en Kammerat udenfor i Haven; 

 denne fodrede vi med Myreæg og haabede, at den vilde blive 

 der, til vor skulde slippes ud. Men i Slutningen af Marts for- 

 svandt den. Vor egen spejdede altid meget ivrigt ud af Vinduet, 

 saa snart det gryede, og den kaldte, naar den saa Kammeraten. 

 Rødkælken er den første Morgenfugl, den kommer endog, før 

 det bliver lyst; den næste Morgenmand er Solsorten. 



