IV 



Damnark i klitten, i heden, i enge, Danmark i skove, i mose og 

 mark, Danmarks dejligst vang og vænge, det maa vi have kundskab 

 om. — Ja nærværende tidsskrift leverer paa sit omraade materialier 

 til opbyggelse af de huse, hvori dansk naturkærlighed skal bo. — 

 Men — tidsskriftets læsere har krav paa engang imellem at faa at 

 se, hvad alle disse fortrinlige mursten og solide bjælker, som redak- 

 tøren og de selv skaffer til veje, skal bruges til — en tegning til 

 et af de huse, der skal bj^gges deraf. Jeg mener dermed et natur- 

 historisk foredrag af den beskaffenhed, at en lærer i en landsby- 

 skole vil tage det og læse det op for sine skolebørn eller for de 

 unge paa sin aftenskole. Forfatteren af foredraget maa være en 

 friluftsmand, der hviler sig ud i naturen, han maa kunne male med 

 sine ord som en kunstmaler med farver, det vil sige, han maa kunne 

 fortælle, hvad han har set, saadan, at børnene selv sér, det han 

 fortæller, og saaledes fører han børnenes tanker ud, hvor han selv 

 nys gik og har set — f. eks. — Blaamejsen. Og saa siger børnene: 

 Nu véd vi, hvorfor Blaamejsen »staar paa hovedet« og undersøger 

 barken og mosset paa de bare grene. Nu forstaar vi, hvorfor den 

 gjør saa megen nytte ved at tage alle de smaa bitte mundfulder af 

 insektæg og pupper, før de er vokset store, og hvorfor den har saa 

 travlt, mens Spurvene sidder stille i buskene og dovner, for de faar 

 mere i hver mundfuld end Blaamejsen. Saadan faar børnene Mej- 

 sernes saga. Og Droslernes saga faar de udfra, at de selv har hørt 

 Solsorten gøre spektakel med de visne blade i skovbunden og set den 

 altid færdes i skovbund og krat, mens de aldrig sér Sjækkeren dér, 

 den sidder i trætoppene, siger »sjæk— sjæk« og flyver ud paa de 

 fugtige græsmarker og enge, hvor den tager sin føde. Altid skal 

 der i foredraget være noget, barnet selv eller dets kammerater har set 

 med egne øjne. Naar bare dette er der, saa faar børnene noget, 

 de faar forklaring paa fænomener, de kjender. Saa kan man 

 forresten gjerne begynde saaledes: »Jeg satte mig paa cyklen en 

 sommermorgen ved solopgang og red et par mil ud ad vejen. Naar 

 jeg kom forbi en lang tjørnehæk, fløj Iriskerne op med en kviddren 

 saa tindrende frisk som solens glittren i dugdraaberne. Tornsanger 

 og Bynkefugl lod sig høre fra buske og træer langs vejen, Løvsanger 

 og Solsort inde fra skoven, midt inde i skoven hørte jeg Munkens 

 høje klare fløjtetone. Da — netop som jeg lod frihjulet rulle nedad 

 en bakke mod en sivkranset mose — saa jeg en lille sort Dukand 

 forsvinde som et lyn under vandet« og saa kommer den inter- 

 essante iagttagelse: podiceps minor med samt dens unger og dens høje 

 klare sangtrille, hvormed den kalder paa dem (for denne svømme- 

 fugl er jo nu saa uvidenskabelig, at den kan synge). Saa bruger 

 man lejligheden til at fortælle om den for børnene langt vigtigere 

 podiceps major (de mest almindelige arter er altid vigtigst for dem 

 ligesom for os andre), og glemmer ikke dens gamle danske navn 

 'Silkeand« — og saa videre, hvad man i det hele har at sige dem 

 om Lappedykkerne. Men — det var nu alligevel cyklen, som først 

 tog børnenes interesse fangen. Hvorfor dramatiserer digteren det, 



