til Lejren. Nøje undersøger han Klippen, om der ikke skulde 

 være mere. — Nej ! det øvrige Skelet maa i Tidernes Løb være 

 skyllet bort, styrtet ned i Dybet. Med den tunge Byrde paa 

 Ryggen er det nu vanskeligere at bane sig Vej end før, men 

 han er saa henrykt over sit Fund, at det hele synes ham en Leg. 

 Da kommer han til et Sted, hvor Svælgets øverste Kant i en 

 halv Snes Meters Udstrækning aabenbart for nogen Tid siden 

 har løsnet sig og er styrtet ned, efterladende en stejl og blank- 

 slidt Skraaning, der viser den tunge Stenmasses Vej ned i Af- 

 grunden. Han tænker ikke, at det vil frembyde nogen Vanske- 

 lighed for ham at komme over det glatte Sted, idet han mener, 

 at hvis han skulde glide, kan han blot drive sin Hakke ind i 

 den bløde KHppe. 



»Da jeg var naaet halvvejs over (Charles H. Sternberg: 

 The life of a Fossil Hunter, S. 72), begj'^ndte jeg at glide, men jeg 

 løftede tillidsfuld min Hakke og drev den af al Magt ind mod 

 Klippen. Gud give, jeg aldrig mere maa føle en saadan Rædsel, 

 som jeg da gjorde, thi Hakken sprang tilbage fra Stenen, Som 

 om denne havde været hærdet Staal. Jeg huggede atter og atter 

 forgæves, og samtidig gled jeg med rivende Fart ned mod Kanten 

 af Afgrunden, hvor den visse Død ventede mig. Jeg erindrer, 

 at jeg opgav alt Haab om Frelse, og efter at den første Skræk 

 havde sat sig, var jeg ikke bange for at dø, men de faa Øje- 

 blikke syntes Timer, maalt med den Hastighed, hvormed min 

 Hjærne arbejdede. Enhver Ting, som jeg havde gjort eller tænkt 

 paa, udbredte sig for mit indre Blik ligesaa levende som det 

 vidunderlige Panorama af Klipper og Slugter, jeg havde beskuet 

 faa Øjeblikke i Forvejen. Alle mit Livs Hændelser, ligefra Barn- 

 dommen af, gentog sig for mig med de samme Følelser af Glæde 

 og Smerte, som dengang. Jeg saa Mennesker, jeg havde kendt, 

 mange længst forglemte. Min Moder viste sig for mig tydeligere 

 end alt andet, og jeg forestillede mig, hvad hun vilde tænke, 

 naar hun hørte, at jeg var dræbt paa en saadan Maade. Lige- 

 ledes faldt det mig ind, at naar jeg nu ikke vendte tilbage til 

 Lejren, vilde Cope (en af Amerikas mest fremragende Palæon- 

 tologer) ile ud for at søge efter mig og følge mine Fodspor, 

 indtil han naaede Skraaningen, og jeg tænkte paa, om han mon 

 nogensinde vilde naa ned til Svælgets Bund og om der vilde 

 blive noget tilbage af mit Legeme til Begravelsen«. 



»Jeg har ingen Anelse om, hvorledes jeg blev frelst. Pludselig 



