15 



at se, hvilke Forandringer der indtræder i deres Baglem. Vi 

 kommer først til at tænke paa de mest udprægede Løbere, 

 Strudsfuglene (Ratitæ), dernæst paa Trapper (Otididæ) og Tra- 

 ner (GriiidæJ, forskellige Fugle af Familien Charadriidæ, f. Eks. 

 Slægten Ørkenløbere (Cursoriiis), 

 Underfamilien Vandløbere (Tringi- 

 næ), Trielen (Oedicnemiis crepitans) 

 og de mærkelige Stylteløbere (Hi- 

 mantopnsj , endelig blandt Rovfug- 

 lene Sekretæren (Seipentarius secre- 

 tarius). 



Det tydeligste Billed af Omform- 



ningen faar vi af Baglemmets Skelet 

 hos den hurtigste og mest særpræ- 

 gede Løbefugl, Strudsen (Fig. 61). 

 Paafaldende er her Mellemfodens 

 (tarsometatarsiis) betydelige Forlæn- 

 gelse; den er næsten ligesaa lang 

 som Skinnebenet (tibiotarsiis), me- 

 dens Laarbenet (femur) er forholds- 

 vis kort. Hos dens Slægtning Kæm- 

 pemoa, Dinornis maximus, er Mel- 

 lemfoden ikke nær saa lang i For- 

 hold til de andre Knogler, — Fuglen 

 har aabenbart ikke løbet saa godt 

 som Strudsen. Og naar vi ser paa 

 den plumpe Pachyornis elephantopiis 

 (Fig. 50), hvis Mellemfod er ganske 

 kort, er vi ikke i Tvivl om, at den 

 har været mere smaatgaaende. Hos 

 Rovtranen, Phororhacus (Fig. 49), 

 fmdes et lignende Forhold som hos 

 Strudsen, og dette er et gennem- 

 gaaende Træk hos gode Løbere. 



Det ligger jo ogsaa i Sagens Na- 

 tur, at et længere Ben sætter Fuglen 

 i Stand til at tage længere Skridt 

 og saaledes komme hurtigere afsted. 

 En Del Fugle har dog opnaaet For- 

 længelse af Skinneben og Mellemfod 



Fig. 60. A Hojre Fod og dens 

 tre Tæer (A t) set fra udvendige 

 Side af Fuglemime (Ornithomi- 

 miis ciltiis) efter L. M. Lambe, 

 B af en Art Moa (Palapteryx 

 robustiis) efter Owen; 2 — 4, an- 

 den — fjerde Taa, C Mellemfoden 

 af en ung Kalkun (Mclecujris 

 gallopavo) efter Marsh, og D 

 anden og fjerde Taa af Lille Moa 

 (Dinornis parvus) set fra Siden, 

 efter Owen. 



^^ 



