20 



stærkt i Svind. Nøgleben mangler aldeles; Ravnenæbsbenene er 

 smaa, ret tynde, ovale Knogler, hvis Tværsnit danner en svag 

 Bue, og som ikke har den mindste Lighed med Fuglenes. Et 

 af dem ses paa Skelettet i Forlængelse al" Skulderbladet, lige 

 over Overarmsbenet. Et meget interessant Forhold frembyder 

 deres Fodrodsknogler, idet de danner en Overgang fra den op- 

 rindelige Fodrod, der bestaar af en Samling smaa Knogler eller 

 Bruskstykker, til den stærkt forenklede Særform, vi træffer hos 

 Fuglene. Fig. 64 vil oplyse dette. De oprindelige ni Fodrods- 

 knogler er hos Protorosauriis noget mindskede i Antal ved Sam- 

 mensmeltning og dette er i endnu højere Grad Tilfældet hos 

 Teratosaurus (en Plateosaurier), idet der her kun er fem tilbage. 

 Bevægeligheden mellem Underben og de to kropnære (proksi- 

 male) Fodrodsknogler er aabenbart omtrent ophørt, medens den 

 endnu findes mellem disse og de kropfjærne (4, 3, 2) og mellem 

 disse igen og Mellemfodsbenene. Hos Fuglemime er de kropnære 

 Fodrodsknogler traadt i fast Forbindelse med Skinneben og 

 Lægben, idet de sender en bred Tunge (intermedium) op ad 

 Skinnebenets Fortlade ligesom hos Struds og Fuglefoster. Den 

 kropfjærne Række er tre lave og flade Knogler, der ligger tæt 

 op mod Mellemfoden uden at tillade Ledbøjning her. Leddet 

 har, ligesom nu hos Fuglene, ligget mellem de kropnære og de 

 kropfjærne Fodrodsknogler, altsaa midt i Fodroden. Hos Fugle- 

 fostret ses Fodrodsknoglerne anlagt i Brusk og hos den unge 

 Struds kan den kropnære Række endnu tydeligt skælnes. Vi er 

 berettiget til at tro, at Omformningen af Fuglenes Fodrod er 

 foregaaet netop paa denne Maade gennem Aarenes Millioner. — 

 Triaskæmpeøglernes tre midterste Tæer er de stærkeste, første og 

 femte ofte saa korte, at de næppe berører Jorden under Gangen: 

 — i hele Skelettet var Knoglerne hule. 



I Aflejringer fra Jura og Kridt er der kun efterladt faa Fod- 

 spor af Kæmpeøgler, uagtet vi fra disse Tidsperioder kender de 

 fleste Skeletrester. Derimod er de i Connecticutsandstenen fra 

 Nordamerikas Trias aftrykte Fodspor overordentlig talrige: efter 

 R. S. LuU findes ikke mindre end 92 forskellige Arter, deraf 

 kunde han udskille o9 som tilhørende tobenede Kæmpeøgler. 

 I den samme Formation er ikke fundet Skeletdele af mere end 

 5 forskellige KaMiipeøgler; deraf passer kun en eneste til et af 

 Fodsporene. Dette giver os en klar Forestilling om, hvor lidet 

 vi endnu kender til Fortidens Rigdom af Dyreformer. 



