70 



det hos Sneppen naar sin mest yderliggaaende Form. Ledbenets 

 Forandring fra en lodret til en mere skraatliggende Stilling kan 

 lydeligt iagttages ved at sammenholde Fig. 20 og 98, 2. 



Enhver, der har beskæftiget sig med Fugle, vil naturligvis 

 med Lethed kunne besvare Spørgsmaalet, hvorfor Sneppens 

 Kranium har faaet en saa ejendommelig Form. Naar Fuglen 

 staar med sit Næb dybt nede i den bløde Bund, har den følt 

 Trang til at kunne se, hvad der foregaar ovenover og bagved 

 den, kort sagt til at have »Øjne i Nakken«. Gennem Aartusin- 

 ders Beflitning har den da ogsaa opnaaet dette, og Hjærnen, 

 som oprindeligt optog Pladsen, har maattet kravle helt ned paa 

 Kraniets Underside, har skudt Skælbenet (sqiiamosiim) fremefter 

 og med dette ogsaa Ledbenet (qiiadrahim) og Underkæbeleddet. 

 Rimeligvis har dog ogsaa andre Aarsager været medvirkende, 

 thi hos Strandskaden ser vi Kæbeleddet undervejs fremefter, 

 uden at Hjærnen følger med. 



En anden Afvigelse mellem Flyveøgler og Fugle udtaler F. 

 Plieninger saaledes: »An Reptilien erinnert dagegen das am 

 Schådel unbev^^eglich befestigte Quadratbein, ein Verhalten, wel- 

 ches gegenuber dem Vogelschådel einen scharfen Unterschied 

 ergibt«. Dette er sikkert rigtigt i al Almindelighed. Men dels 

 véd man jo ikke, om Ledbenet var bevægeligt hos Oldfuglen, 

 dels er Nutidsfuglenes Hovedskaller næppe undersøgt tilstrække- 

 ligt til, at der kan siges noget endeligt derom. I det mindste 

 synes Bevægeligheden af Sneppens Ledben at være i høj Grad 

 indskrænket, idet der baade fra Squamosum og fra Basioccipi- 

 tale lægger sig Benbuer tæt op mod dets smallere Midje (Fig. 98, 3). 

 Mulig hænger dette dog sammen med Sneppens særlige Ævne 

 til at løfte Spidsen af Overnæbbet. 



Flyveøglernes Næringssøgen var, som vi senere skal se, en 

 helt anden end Sneppens, og nogen direkte Parallel kan derfor 

 ikke drages imellem dem. Hjærnen er hos Flyveøglerne bleven 

 paa sin Plads, men Ledbenet har strakt sig, og Squamosum er 

 fjærnet stærkt fra sin oprindelige Stilling (se Fig. 97, 1 og 2). 

 Derved har ogsaa de to Tindingehuller, der, som vi tidligere 

 har set, er ejendommelige for Krybdyr, maattet forandre Form 

 og Stilling, saa at deres Karakter som saadanne efterhaanden 

 mere og mere forsvinder, og hos Topnakke (Pteranodon) er der, 

 praktisk talt, ikke ret meget tilbage af dem. 



Paavisning af nogen fremragende Forskellighed mellem Flyve- 



