78 



Eaton, som har skrevet om Topnakken, har dog gjort op- 

 mærksom paa, at enkelte Fugle ligesom har paabegyndt Udform- 

 ningen af et saadant Skulderbækken. Hos Fregatfuglene, hvor 

 man nærmest skulde vente at træffe det, lindes det ikke, deri- 

 mod er der en Antydning af det hos enkelte Maage- og Ande- 

 fugle (Lams glaiicns og Oedemia nigra), men stærkest udviklet 

 er det hos den vilde Kalkun, Meleagris gallopavo (Fig. 105). 

 Tvær- og Torntappe er her sammensmeltede ligesom hos Top- 

 nakke, men Skulderbladet træder ikke i Ledforbindelse dermed. 



Dette er i ganske korte Træk, hvad vi ved om disse mærke-, 

 lige Øgler. Overordentlig interessant vilde det nu være, hvis vi 

 deraf kunde drage nogen Slutning angaaende deres Bevægelser, 

 Ernæring, Fordøjelse, Aandedræt, Forplantning o. lign.; kort 

 sagt, om vi formaaede at danne os et nogenlunde paalideligt 

 Billede af deres Liv og Færden. Lad os engang forsøge derpaa. 



Deres Skeletdele er ganske overvejende fundet i maritime 

 Dannelser, i Havets Aflejringer altsaa. Dette gælder Bayerns 

 Juraskifer, og det samme er Tilfældet med de tilsvarende Lag i 

 England, Schwaben og Nordamerika. Resterne af de 465 Indi- 

 vider af Topnakke (Pteranodon), som findes i Yale Universitetets 

 Museum, stammer ifølge Eaton alle fra det øvre Kridt i Kan- 

 sas, der skyldes Havaflejringer, som er dannet langt fra Kysterne, 

 da Levninger af Kystformer aldrig er fundet deri. Dette tyder 

 utvivlsomt paa, at Fh'veøglerne hovedsagelig hentede deres Føde 

 ude paa Havet, og denne kan da næppe have bestaaet i andet 

 end Fisk. Naar vi desuden hører, at sønderbrudte Knogler af 

 Flyveøgler er fundet i Svaneøglers (Plesiosauriis) Maveindhold 

 (B. Brown), saa træder Billedet af en Stj'rtedykker os endnu 

 nærmere. Mærkeligt er det ogsaa, at Flyveøglernes Brystben 

 mest ligner Skarvens og Sulens (Fig. 101). 



Brehm siger om Sulen (^S«/a bassana), at den er en Mester 

 i Flyvning; til at svømme beslutter den sig sjældnere, maaske 

 kun for at hvile en Tid, idet den lader sig drive med Vinden. 

 Efter nogle hurtigt paa hinanden følgende Vingeslag glider 

 Sulen en Tidlang pilsnart gennem Luften, flagrende, svævende, 

 kresende, drejende sig uden Vingeslag, eller ilende hurtigt 

 fremad; snart tæt over Vandet, snart i betydelige Højder. Har 

 den opdaget en Fisk, hæver den sig et Stj'kke højere i Luften 

 og styrter sig da saa hurtigt lodret ned i Dybet, at man næppe 

 kan følge dens Bevægelser med Øjnene. Efter faa Sekunders 



