85 



benet hos Pteranodon og Nyctosaiirus (Fig. 103, 5 og 6): »Hvis 

 Dyret var firbenet, maa det have bevæget sig i en kravlende 

 Stilling, med begge Arme og Ben vidt udstrakte« og E. v. Stro- 

 mer, der ogsaa ret indgaaende har studeret Flyveøgler, skriver: 

 »De mærkelige Dyr, som vel nok kunde krybe omkring med 

 tilbageslaaet Flyvefinger og hvile sig ophængt ved Fingerkløerne, 

 bevægede sig hovedsagelig flyvende«. 



Flyveøglernes Baglem har ikke udviklet nogen Særform; som 

 Støtte for Kroppen er det vedbleven at være svagt. Det er, som 

 om Særstrævet med Udviklingen af Forlemmet til Flyveorgan 

 har lagt Beslag paa alle deres Kræfter, thi Flyveøglerne har al- 

 drig opnaaet den Arbejdsdeling mellem For- og Baglemmer, 

 som er Fugleklassens Styrke. De har sikkert ikke kunnet gaa 

 oprejst, hoppe, eller løbe saaledes som Fuglene. 



Karakterejendommelighederne hos de to Grupper af Flj'^ve- 

 øgler har utvivlsomt ogsaa præget deres Flugt. Den ret korte 

 og lidet stramme Yderfinger hos Korthalerne (Fig. 5) sammen- 

 lignet med den lange, stive, let krummede hos Langhalerne be- 

 tegner allerede tydeligt Forskellen. Hertil kommer de brede 

 Vingeflader hos de første og de smalle Vingesejl hos de andre, 

 samt en ganske forskellig Udvikling af Halen. Tegner vi derefter 

 de to Typer op, faar vi Langhalen som en udpræget Sejler eller 

 Glideflyver, medens Korthalen aabenbart har maattet nøjes med 

 en tung, noget usikker Flagreflugt. Langhalens Flugtsilhouet 

 minder stærkt om Mursvalens (Cypselus apiisj. Tydeligere bliver 

 maaske Forholdet, naar vi tænker paa Vingerne af to forskellige 

 Flagermus, hvis Flyveævne vi kender. Den smalvingede Brun- 

 flagermus (Vesperiigo noctulaj er den hurtigste af alle Flagermus; 

 den flyver højt og lavt, kan under Flugten foretage pludselige 

 Vendinger med vidunderlig Nøjagtighed, svirrer omkring de højeste 

 Trætoppe, forfølger snart i store Siksaklinjer et Insekt, snart 

 svæver den flere Meter fremad uden Vingeslag. Den snor sig 

 saa behændigt gennem Luften, at den undgaar alle Angreb; selv 

 den hurtige Lærkefalk (Falco subbiiteo), som dog kan gøre en 

 Svale til Bytte, formaar ikke at gribe den. Den bredvingedes 

 (Vespertilio murinus) F\\xgi ser mere ubehændig og vaklende ud; 

 den flyver mest lavt og trættes ret hurtigt. Endda er Forskellen 

 mellem disse to Flagermus langt mindre end mellem en Lang- 

 hale og en Korthale, saa vi kan deraf let slutte os til, hvilke 

 overlegne Flyvere Langhalerne har været. Mod Slutningen af 



