86 



Kridttiden havde Korthaleine jo imidlertid ved Forlængelse af 

 Flyvefingeren opnaaet en lang og smal Vingeflade, som efter al 

 Rimelighed har gjort dem til de mest fremragende Glideflyvere, 

 der nogensinde har levet. 



I Fig. 107 har jeg anbragt Flugtbilleder af en insektædende 

 og en frugtædende Flagermus til Sammenligning med Flyve- 

 øglernes. Af Flagermusenes Tænder og adskillige andre Forhold 

 fremgaar det med stor Tydelighed, at de frugtædende er en mere 

 specialiseret Gruppe, der gennem Tilpasning til en anden Art af 

 Næring har udviklet sig af de insektædende, som danner den 

 oprindelige Stamme; der er endog fundet en Overgangsform 

 imellem dem (Lydekker). Som alt nævnet er Langhalerne 

 utvivlsomt de ældste Former af Flyveøgler; Korthalerne danner 

 en senere, mere særpræget Type. Nu er det mærkeligt at se, at 

 baade hos Flagermus og Flyveøgler er de tidligste Former ud- 

 rustede med lang Hale, medens denne hos de yngre er ganske 

 kort, idet baade Halehvirvlernes Længde og Antal formindskes 

 i en overordentlig Grad. — Det maa aabenbart i mange Ret- 

 ninger have været ubekvemt med den lange Hale under Flyv- 

 ningen, siden de yngre Særformer hos begge Arter af Flyvedyr 

 har mistet den. Ganske det samme Forhold findes, som tidligere 

 fremhævet, hos Fuglene, idet disse har opgivet den lange Hale, 

 som Oldfuglen var i Besiddelse af. 



Vi har nu, ganske kort, set Flyveøglerne efter indvendig og 

 udvendig, saa vidt det var muligt paa Grundlag af de forelig- 

 gende Fund. Efter hvad man kender til Udviklingens Veje og 

 Maal, er det ganske udelukket, at Fuglene kan nedstamme fra 

 saa stærkt særprægede Væsner som Flyveøglerne. Et Forlem, 

 som har gennemgaaet en meget betydelig Specialisering for at 

 dygtiggøres til en bestemt Art af Bevægelse, kan ikke paa ny 

 omformes efter en helt anden Plan for at opnaa ganske den 

 samme Færdighed. Da Oldfuglen havde lang Hale, er Kortha- 

 lerne dermed udelukkede som deres Stamfædre. De forsvundne 

 Nøgleben vilde alene være nok til at umuliggøre en Afstamning. 



Men vi lærer af Flyveøglernes Tilpasning til Flugt, i hvilken 

 Grad et Krybdyrskelet kan være Genstand for en saa 

 dybtgaaende Omformning, at store Partier maa siges 

 helt at have mistet Krj'bdyr kar akteren, medens andre 

 har bevaret den. Vi vil derfor ikke have nogen Vanskelighed 

 ved at tænke os, at der fra et endnu heldigere Udgangspunkt i 



