88 



ensartede Støtteknogler er det oprindelige, en Arv fra Forfædrene, 

 og at de tre Omformninger af det givne (irundlag er opstaaet 

 selvstændigt, hver for sig; — den ene kan ikke være fremgaaet 

 af den anden. 



Der er ikke fundet nogen Overgangsform mellem Flyveøglerne 

 og de øvrige Krybdyr, saa man ved ikke bestemt, ad hvilken 

 Vej de har opnaaet deres Flyvefærdighed. Det samme er Til- 

 fældet med Flagermusene. Der er fundet en Del fossile Knogler 

 af disse, men deres Fingerled havde allerede opnaaet den samme 

 Længde som Nutidsformernes. Imidlertid findes der i helt andre 

 Pattedyrfamilier og -ordener ikke faa Slægter, som aabenbart 

 har paabegyndt Udviklingen af en Flj^vehud, der endnu ikke 

 kan benyttes til aktiv Flugt, men nærmest er en Faldskærm 

 under lange Spring. Ved at betragte disse Dyr vil det blive os 

 klart, hvorledes Flyvehuden kan have udviklet sig hos Flyveøgler 

 og Flagermus. 



Naar vort almindelige Egern (Sciiirns viilgaris) springer fra 

 Træ til Træ, spreder den alle fire Lemmer ud fra Kroppen og 

 styrer Farten med sin buskede Hale. Er denne afskaaret, kan 

 Dyret næppe springe halvt saa langt. Egernet har lange Haar 

 paa Siderne af Kroppen, og det samme findes i endnu højere 

 Grad hos den smukke, afrikanske Colobusabe, men nogen Hud- 

 fold har endnu ikke udviklet sig hos disse Dyr. Antydning af 

 en saadan viser derimod en Halvabe (Propitheciis coronatiis) fra 

 Madagaskar, og endnu tydeligere Hudfolder, ligesom den første 

 Begyndelse til Faldskærm, ses hos Satansaben (Pithecia satanas), 

 langs Krop, Arm og Haand. Adskillige smaa Pungdyr har alle- 

 rede en tydelig Faldskærm, f. Eks. det i Fig. 108, 1 afbildede 

 Flyvepungegern eller Sukkeregern (Petaunis sciurus) fra Østau- 

 stralien. Her er Faldhuden temmelig bred og strækker sig fra 

 Haand til Fod, medens der næppe er Antydning af nogen saa- 

 dan foran Armen og bagved Baglemmet. Men hos det virkelige 

 P'lyveegern (Pteromys petaiirista) eller Taguan, en ostindisk 

 Gnaver, er der ogsaa udviklet Faldhud mellem Haandrod og 

 Hals og mellem Fod og Halerod (Fig. 108, 2). Et ganske mærke- 

 ligt Særstræv findes hos en anden egernlignende Gnaver (Ano- 

 maliiriis FraseriJ fra Vestafrika (Liberia). Her er Sidehuden støttet 

 af en fra Albuen udgaaende Bruskstav og opnaar derved en be- 

 tydelig større Flade (3). Den mest fuldkomne Faldskærm trælfer 

 vi dog hos den meget ejendommelige Kaguang (Galeopithecus 



