90 



Flagermus omtrent i Kaguangens Skikkelse, saaledes er det 

 afrikanske Flyveegern ( Anomalurus) naaet et Stykke henad 

 Vejen mod en lignende Art af Vinge, som vi træffer hos Flyve- 

 øglerne. Blot har disse sidste haft den heldigere Indskydelse at 

 udvikle den yderste Finger som Støtte for Flyvehuden og ikke 

 nogen Sporebrusk fra Albubenet. 



Hos Flagermusfostre viser Flyvehuden sig ogsaa først mellem 

 Krop og Lemmer og fremtræder sidst mellem Fingrene (se Bil- 

 ledet i tredje Afsnit). Dette synes ligeledes at tyde paa, at den 

 her angivne Udviklingsvej virkelig er den i Tidernes Løb til- 

 bagelagte. 



Om Fuglens fjerklædte Vinge er opstaaet med en Faldhud som 

 Overgangsled, er det naturligvis nu vanskeligt at afgøre. Faktisk 

 har Fuglene jo et Stykke Hud udspændt i Vinklen mellem 

 Over- og Underarm, og en meget fin Hud forbinder ligeledes 

 Svingfjerenes Skafter. Det er som Helhed slet ikke saa ringe en 

 Hudflade; men naar vi ser paa Vingen af vor almindelige Høne, 

 som jeg har tegnet op i Fig. 109, 1, saa er det paafaldende, at 

 der mellem Krop og Overarm kun findes en ringe Antydning 

 af en Hudfold oppe i Armhulen. Efter det ovenfor anførte om 

 Svævedyrene skulde vi netop vente at træffe en Faldhud her, 

 paa det Sted, hvor den plejer at udvikle sig først. At den dog 

 kan findes hos en Fugl ses af Fig. 109, 2, hvor denne Hudfold 

 er saa stærkt udviklet, at den strækker sig over de to Tredje- 

 dele af Overarmen. Strudsene er jo i mange Henseender An- 

 tikviteter, selv om de i andre har gennemgaaet en stærkere 

 Særformning end de øvrige Fugle. Deres Vinge med de tre syn- 

 lige Fingre tyder paa, at de ret tidligt i Udviklingen har opgivet 

 at flyve, og denne Faldhud mellem Krop og Overarm er muligvis 

 en endnu bevaret Rest fra hin Tid. Det er saaledes ikke usand- 

 synligt, at de første Fugle havde en Hud udspændt mellem 

 Krop og Forlem og mellem Over- og Underarm, og at der her- 

 fra udvoksede stærke Fjer, som efterhaanden gjorde en Del af 

 Faldhuden overflødig. 



Naar vi ser paa Skiferpladen med Archæopteryx Siemensi 

 Dames (Fig. 2), synes det paafaldende, at begge Hænders Finger- 

 stilling er saa ens. Det kan dog forklares ganske naturligt ved, 

 at de Svingfjer, som har været fæstede til anden og tredje Mel- 

 lemhaandsknogle har holdt disse to Fingre i samme Stilling. 

 Dette vil forstaas af Fig. G, hvor Fingrene blot for Tydeligheds 



