171 



Begj'ndelsen i store Flokke, men kom aldrig paa nært Hold. 

 De sad og pillede Frø i Toppen af fodhøje Planter paa Opfyld- 

 ningerne udenfor Skydebanerne og paa Amager Fælled, ligesaa 

 paa selve Skydebanerne i vild Gulerod eller en lignende Skærm- 

 plante. 



En Dag, 18 November, blev der fundet en lille Graasisken 

 (Cannabina linaria), saa vidste jeg Besked. Dens Størrelse og 

 Farve passede med Fuglene i Flokkene. Senere saas de mere 

 spredt, to eller tre sammen fløj de omkring og pillede Frø i 

 Grøfterne, og deres Kvidren hørte snart med til det daglige og 

 blev velkendt. 17 December fandtes atter en død. 



Nogle Dompaper (Pyrrhiila viilgaris) bragte Afveksling ind 

 i Fuglelivet; saaledes en <^ 6 November, tre 10 Oktober, en c^ 

 og en 5 22 November; deres dybe klagende Fløjt trængte igen- 

 nem paa lang Afstand, saa de røbede sig, længe før der var 

 Tale om at se dem. Det var morsomt at se dem i Flugt, det 

 saa ud, som om Halen fulgte efter uden Forbindelse med den 

 øvrige Krop, det var nok, fordi den hvide Halerod faldt sam- 

 men med Luften. De var mere sky, end Dompaper plejer at 

 være, saa de havde maaske allerede været i Landet i nogen Tid 

 og lært Menneskene at kende. 



1 November hørte jeg en fra tidligere Tid velkendt Trille- 

 fløjtetone fra Luften og saa op; der fløj en Flok paa 15 Silke- 

 haler (Ampelis garriila), de mindede meget om Stære i Størrelsen, 

 de spidse Vinger og at de fløj i Flok, men der var dog Tegn 

 nok at identificere dem paa. De slog sig ned i Hvidtjørnebuskene 

 noget borte. Det var de første Silkehaler, jeg saa, men siden 

 kom de til at høre med til de Fugle, der oplivede mest med 

 deres smukke Farver og klare Fløjt. De var morsomme at 

 iagttage, de holdt mest til paa 3 bestemte Steder — selvfølgelig 

 hvor der var rigeligt at spise — og det var en Fornøjelse at 

 iagttage den Sindsro, hvormed de lod det ene »Kødbær« for- 

 svinde efter det andet. En enkelt Gang kunde de stoppe op, 

 kigge paa mig, udstøde deres Fløjt og saa fortsætte Ædegildet. 

 Gik man for nær, blev de urolige, og efter gentagne Triller 

 lettede snart en, snart en anden, tilsidst hele Flokken. De 

 kunde saa sidde paa nogle nøgne Grene i Toppen af en 

 Pilebusk for at se, om nu ikke den Fredsforstyrrer vilde 

 fortrække, eller om de var nødt til at søge til et af deres andre 

 Spisekamre. 



