178 



at man linder deres Æggeskaller i Affald fra de gamle Maoriers 

 Maaltider, die dem beruhmten Køkkenmøddingen der Danen der 

 Steinzeit entsprechen . Dette vilde have frydet gamle Japetus 

 Steenstrup, hvis Navn iøvrigt trælles under Gejrfuglen, hvor 

 Skildringen delvis bj^gger paa den danske Naturforskers Afhandling. 



Det høj nordiske Fugleliv giver ganske selvfølgeligt oftere Lejlighed 

 til at fremdrage baade vor Søsterstat Island (tør man sige saa?) som 

 navnlig Grønland. Danmark i snævrere Forstand optræder nu og da i 

 de zoogeografiske Afsnit men henføres oftest til Mellemeuropa' eller 

 muligt »Skandinavien-; hvortil det regnes lader sig ikke afgøre i de 

 enkelte Tilfælde. 



Den nyere, danske, ornithologiske Litteratur synes Redaktionen 

 ret ukendt, og man træfler derfor Vildfarelser, som lige fra første 

 Udgave gaar troligt igen i dem alle, eller fordums, nu forældede. 

 Sandheder. Den sorte Stork omtales som en in Danemark ge- 

 eigneten Ortes i'iberall forekommende Ynglefugl, mildest talt en 

 Overdrivelse. Og at Glenten ikke længere er »in Danemark iiber 

 alle Inseln verbreitets ved alle herhjemme. Den nye Brehm er 

 velkendt med Rovfuglenes rivende Tilbagegang i Tyskland, men har 

 ikke faaet Øjet op for, at det samme Forhold finder Sted i det lille 

 Naboland. At den nordlige Nattergal nævnes som den her i 

 Landet almindeligste Art, er forsaavidt sandt nok, som det er tvivl- 

 somt, hvorvidt den sydlige overhovedet findes indenfor vort Lands 

 nuværende Grænser. 



De smaa Lande maa her, som saa ofte, finde sig i en stifmoderlig 

 Behandling, og formodentlig vil Omtalen af den belgiske, hollandske, 

 græske og montenegrinske Fauna kunne give Grund til lignende 

 Kritik som den danske. 



Ikke mindst er fjerde Brehm fornyet som Billedværk. Værket 

 har jo vundet Berømmelse ikke alene som Tekst- men fuldt saa 

 meget som Billedbog. Afbildninger genfindes i ethvert Konversations- 

 leksikon ikke mindre end i Skolebøgerne. De har øvet stor Indfly- 

 delse paa den naturhistoriske Billedkunst. Saa rædselsfulde Afbild- 

 ninger som i »Liitken« og endnu ældre Haandbøger i Zoologi taales 

 ikke længer. 



Af Førsteudgavens Billeder træffes kun ganske enkelte i den 4de, 

 hvis Billedstof omfatter baade Træsnit, Farvetryk og Gengivelser efter 

 Fotografier. Eksempelvis rummer Fuglenes første Bind 100 Træsnit- 

 billeder i Teksten, 27 ufarvede og 27 farvede Helsidestavler, og de 

 følgende er ligesaa rigt udstyrede. Farvetavlerne er en Fryd for 

 Øjet, egentlig er jo Afbildninger i Sort og Hvidt, ikke mindst af Fugle, 

 meget ufuldkomne Gengivelser; ikke alene saa straalende Væsner som 

 Kolibrier og Paradisfugle er det umuligt at give en tydelig Forestil- 

 ling om uden Farver, det samme gælder ogsaa vore egne, langt mere 

 beskedne Mejser, Ænder, Spætter og andre nordiske Fugle. Naar 

 kommer dog den lykkelige Time, hvor Kjærbøllings Atlas' har faaet 

 en værdig Efterfølger? 



Brehms »Tierleben« er forlængst kommen over det Standpunkt, 



