217 



der ogsaa faldet ned for den, før Reden havde opnaaet den til- 

 strækkelige Stabilitet. Mellem de tabte Grene og Kviste laa iaar 

 Resterne af et Æg. Det er første Gang, jeg har set et Æg kastet 

 ud af Reden, og jeg er af den Formening, at Storkene har tabt 

 det. De sidste 4 Aar har den hvert Foraar haft 5 Æg i Reden, 

 hvoraf der i Reglen kom 4 Unger, et Aar endogsaa 5. Iaar 

 fandtes der kun 4 Æg, som den Dag, da jeg var ved Reden, alle 

 4 lige skulde til at briste.« (Amor Hansen). — Den sorte 

 Stork, som Æggene blev røvet fra ifjor, 1911, har forladt Reden. 

 Der ruger 8 Par her (Rold Skove) iaar.« (C. Weismann). 



SKARV (Phalacrocorax carbo). J. Lehn Schiøler havde for- 

 talt mig, at han adskillige Gange paa forskellige Aarstider, ogsaa 

 i Sommermaanederne, havde set Skarver udfor Indsejlingen til 

 Nakskov Fjord. Da jeg 22 Oktober 1913 kom sejlende fra Lan- 

 geland til Nakskov, stod jeg paa Dækket og passede paa for at 

 faa dem at se. De var der ogsaa ganske rigtig, lige udenfor 

 Fjordens Munding; de sad paa Bundgarnspæle, delte i 2 Flokke, 

 lidt fra hinanden, omtrent 30 i den ene Flok, 20 i den anden. 

 (O. Helm s). — »En skudt 31 Oktober 1912 ved Vigsø (Guld- 

 borgsund), og fra Hasselø (S. for Nykøbing F.) modtog Konser- 

 vator O. Nielsen en Fugl 18 Juli 1913. 1 August s. A. saa jeg 

 3 trække langs Guldborgsund. En Del blev i Begyndelsen af 

 August s. A. iagttaget paa Pæle ved Langeland.« (Carl Chr. 

 Olsen). 



TOPSKARV (Phalacrocorax gracnlus). »Af Topskarver er der 

 i denne Vinter 1912—13 truffet 3 Eksemplarer, 2 udfarvede, og 

 en ung Fugl; den ene fandtes død ved Havkysten.« (M. Evald 

 Hansen). — En ung Han blev skudt i Kalveboderne 9 Februar 

 1913. (A. L.V. Manniche). 



SULE (Siila bassanaj. »I Løbet af Efteraaret og Vinteren 

 (1912—13) er der i Omegnen af Thisted fanget og skudt ikke 

 saa faa Suler, baade udfarvede og yngre Individer. De fleste 

 blev fangede af Havfiskerne i deres Garn og bragte til Thisted 

 i levende Tilstand. De var meget bidske og bed vældigt fra sig, 

 naar man kom i Nærheden af dem, efter først at have udstødt 

 en advarende, snorkende Lyd. I Kjærbøllings »Skandinaviens 

 Fugle« staar, at Sulens Iris er gul; jeg kan imidlertid fastslaa, 

 at den er fuldstændig hvid.« (M. Evald Hansen). 



