242 



gegeneinander abzugrenzen. Es sind dies: 1 die Fårbung der 

 Vogel, 2 ihre Grosse und 3 die Befiederungsverhåltnisse an der 

 Schnabelwurzel«. Side 239 siges videre: »Die europåischen Vogel 

 sind als Somateria mollissinia zu bezeichnen, da Linné die Art 

 Yon Schweden beschrieb«. Forf. af delle Arbejde, der iøvrigt 

 nalurligvis særlig, og med beundringsværdig Grundighed og Omhu, 

 beskæftiger sig med Spitzbergens Ederfugl, synes altsaa ikke til- 

 bøjelig til at anerkende den Brehm'ske Race Som. moll. norvegica, 

 men der siges dog sluttelig Side 243: »Soimiteria moUissima be- 

 wohnt ganz Skandinavien, ebenso Island, Jan Mayen, Grenland, 

 Franz Josef-Land und Nowaja Semlja als Brutvogel. Welche 

 Subspezies jedoch in diesen einzelnen Gegenden leben, steht fur 

 die meisten noch nicht fest, da zurzeit noch kein zur Klårung 

 dieser schwierigen Fragen ausreichendes Material in den Samml- 

 ungen vorliegt«. 



J. G. Millais siger i Vol. II af »British Diving Ducks« Side 3 

 om Som. moll. norvegica: »This bird seems to be identical with 

 Som. moll. danica which is resident on the coasts of Denmark 

 and (!) Jutland«; men senere paa samme Side siges om »norve- 

 gica« : smaller than the typical Swedish birds, but equal to the 

 British race in size«. Nogen Forskel mellem danske og typiske 

 Fugle findes ikke. Ederfugle fra Sveriges Vest- og Østkyst synes 

 ganske ens og aldeles som Ynglefugle fra Saltholm, Samsø og 

 andre danske Ynglepladser. Vi vide næppe med Sikkerhed, 

 hvilken Ederfugl Linné havde for sig, da han først beskrev Fuglen 

 i 1756, men vi maa gaa ud fra, at det var en svensk, og da delte 

 altsaa bliver den typiske, og da de danske ikke ere til at skelne 

 fra denne, kan der for Skandinaviens Vedkommende kun være 

 Tale om to Ederfugle, den typiske og — hvis man vil anerkende 

 Brehms Race — den vestnorske. Millais Bemærkning om, at 

 sidstnævnte »winters along the coast of Europe and occasionally 

 is met with far inland«, bør da maaske snarere henføres til den 

 typiske Ederfugl, thi efter alle Beretninger at dømme er den 

 vestnorske Ederfugl Standfugl, se f. Eks. Collett: Mindre Medd. 

 vedr. Norges F'ugle, 1881 — 92, Side 284. »Vinteren«, siges der, 

 »tilbringe de fleste ved de ydre Havskjær, hvor Brændingerne 

 ofte gaa højt over Holmerne, og hvor, som ovenfor nævnt, mange 

 slaaes ihjel under høj Sø mod Klipperne. En Del overvintre 

 ogsaa i den indre Skjærgaard; de ligge gærne paa Land den 

 mørkeste Del af Natten, men ere ved første Dagsskjær atter paa 



