245 



Ederfugle end hos tj^piske, og navnlig strække Fordybningerne 

 sig længere frem i den Del af Næsebenene (os nasale), som ligger 

 hen over Pandebenets forreste Del. De smaa Benfremspring paa 

 Taarebenets bageste Del foran Øjnene ere — formodentlig for at 

 give bedre Plads til Kirtlerne, der ogsaa opadtil ere større og der- 



"^ 



Fig. 9. .Som. moU. norvegica Br. C? 'V2 191'1. Trondhjems Omegn. 

 (Formindsket i samme Forhold som Fig. 2). 



ved hæve Pandehuden lidt — mere opadrettede. Endelig er den 

 lille Benkam, der paa Taarebenets (os lacrymale) Underside tjener 

 til Støtte for Kirtlernes Udførselsgang til Næsehulen, oftest lidt 

 mere udviklet hos norvegica end hos typica. Vi genfinde det samme 

 Forhold hos færøiske Ederfugle, hvorfor en Afbildning af flaaede 

 Hoveder med paasiddende Kirtler findes Side 259, Pig. 16 og 17. 



Muligvis hidrører denne Næsekirtlernes stærkere Udvikling 

 fra Nord- og Atlanterhavsvandets .større Saltholdighed, eller om- 

 vendt har maaske Østersøvandets ringere Saltholdighed mulig- 

 gjort en Tilbagegang paa dette Omraade hos den typiske Eder- 

 fugl. 



De Fugle, hvis Hovedskaller ere afbildede, ere: en gammel, 

 fuldt udfarvet typisk Han fra Øresund (Febr. 1899) og en gammel, 

 fuldt udfarvet Han af Racen norvegica Br. fra Trondhjem {^'^/s 

 1914); sidstnævnte vejede 2300 gr; dens Vinge maalte 291 mm; 

 Fjergrænsen paa Næbsiden var »knækket« og Næbfligene smalle; 

 Testes noget opsvulmede. 



