33 



Ydre. Den moderne Fosterlæres Grundlægger von Baer for- 

 tæller derom i et af sine Værker: »Jeg har i Spiritus to smaa 

 Fostre, hvis Navne jeg har glemt at notere, og nu er jeg ikke i 

 Stand til at afgøre, hvilken Dyreklasse de tilhører. Det kan 

 være Øgler, smaa Fugle eller meget spæde Pattedyrfostre. Saa 

 overensstemmende er de i Hovedets og Kroppens Form. Lem- 

 merne mangler endnu. Men selv om der havde været Anlæg 

 til disse, vilde de ikke have givet nogen Oplysning, idet Øglernes 

 og Pattedyrenes Fødder, Fuglenes Vinger og Fødder, saavel som 

 Menneskets Hænder og Fødder udvikles af samme Grundform.« 



Dette er fuldkommen rigtigt, men der er alligevel den Mulig- 

 hed, at vore Sanser endnu ikke er skarpe nok til at udpege For- 

 skellighederne. His siger herom meget træffende: »Allerede paa 

 tidlige Udviklingstrin har Fostrene deres Klasse- og Ordenskarak- 

 ter, ja vi kan næppe tvivle om, at de ogsaa fremviser deres Arts- 

 og Kønskarakterer, ja selv deres individuelle Ejendommeligheder. 

 Det kommer da netop an paa at gaa disse Karaktertræk efter, 

 at gøre dem tilgængehge for vort Øje og for vor Erkendelse. 

 Overfor Afgørelsen af disse Fosterforskelligheder befinder vi os 

 omtrent paa samme Standpunkt som det etaarige Barns, der 

 kun har en og samme Lydbetegnelse for alle fnføddede Dyr.« 

 His har ogsaa gjort Forsøg paa ved Hjælp af Maal og Vægt at 

 finde disse Forskelligheder, men man kan ikke sige, at dette 

 Forsøg er faldet heldigt ud. Senere er han gaaet over til at 

 sammenligne de enkelte Formværdier nøjere, fordi det var hans 

 Hensigt at fastslaa, at en absolut Identitet i den ydre Form af 

 Hvirveldyrfostre ikke findes. Men heller ikke her er han naaet 

 til nævneværdige Resultater. 



En saadan Paastand paa fuldkommen Overensstemmelse er 

 jo iøvrigt heller ikke fremsat af nogen, thi det ligger i Sagens 

 Natur, at kun udaf absolut identiske Anlæg kan komme iden- 

 tiske Resultater. Ikke engang Unger af samme Kuld er iden- 

 tiske. — His' Formodning om Fosterets tidligt indtrædende Køns- 

 karakter synes at skulle bekræftes ved Opdagelsen af særlige, 

 kønsbestemmende Farvebindere (Heterokromosomer) i Sædcellen, 

 saaledes at det nye Individs (primære) Køn altsaa allerede skulde 

 blive afgjort ved Befrugtningen. Som Modsætning hertil har 

 Steinachs Forsøg med Ombytning af Kønskirtlerne hos unge 

 Dyr skaffet tydeligt Bevis for, at man er i Stand til at frembringe 

 hvilke sekundære Kønskarakterer hos Dyret, man lyster. — 



3 



