64 



sætter med lignende »Beviser«, idet han siger om Betegnelsen af 

 Fingrene som I, II, III, at Hurst bemærker hertil, »at den er i 

 intet Tilfælde, saa vidt som han véd, støttet af noget Bevis.« 



Det er noget af en Skuffelse at læse Leightons Artikel, thi i 

 et saadant embryologisk Førstehaandsarbejde venter man natur- 

 ligvis en klar og tydelig Bevisførelse hentet fra selve Præpara- 

 terne, I Stedet derfor faar man nogle taagede Paastande fra 

 andre Forfattere, men ikke en Skygge af logisk Bevisførelse. Hvad 

 han siger om Apteryx er endog en ren Svikmølle, idet han be- 

 nytter sine egne vilkaarlige Fingertal i Forsætningen og dedu- 

 cerer derfra det ønskede Resultat. Det sidste Citat efter Hurst er 

 tilstrækkelig imødegaaet ved, hvad der er fremført i andet Afsnit. 



Som en vægtig Grund til at antage, at Leightons saakaldte 

 anden Finger netop er første, skal jeg anføre Længden af An- 

 lægget til de to første Mellemhaandsknogler i Leightons Tegning 

 (mc2 og mc3 i 5); dette Forhold er jo i det hele meget karakte- 

 ristisk for Fuglehaanden. Ved at sammenligne med Fig. 46 vil 

 man se, at netop i de Krybdyrhænder, hvor Fingrenes Svind er 

 begyndt, men hvor vi med Sikkerhed kender Fingertallet, dér er 

 ogsaa første Mellemhaandsknogle meget kort i Forhold til anden. 

 Ja dette er endog fremtrædende hos Greslyosaiiriis, hvis første 

 Finger er meget stærkt udviklet paa de andres Bekostning; selv 

 her er første Mellemhaandsben ikke mere end halvt saa langt 

 som andet. Haanden af Ornitholestes viser end mere slaaende 

 det samme. 



Efterat have gjort sig bekendt med Leightons »Bevisførelse«, 

 forbavses man unægteligt ved at se, at den bekendte Anatom 

 R. Wiedersheim uden at blinke har optaget to af hans Teg- 

 ninger (5 og 7) i syvende Oplag af sin »Vergleichende Anatomie 

 der Wirbeltiere, Jena 1909«, og saaledes har godkendt Leightons 

 ganske ubeviste Paastande. 



Ogsaa Mehnerts omfangsrige Afhandhng »Die Kainogenese« 

 indeholder for største Delen almindehge Betragtninger over Fo- 

 sterudvikling. Han har undersøgt Lemmernes Skeletanlæg hos 

 Skildpadde og Struds og beskriver disse. For- og Baglemmets 

 Skelet udvikles ganske ens hos firføddede Hvirveldyr. Anlægget 

 begynder altid nærmest Kroppen (proksimalt) med Overarm eller 

 Laarben og fortsættes derpaa udadtil (distalt). Forlemmets enkelte 

 Skeletdele er ganske, som vi tidligere har set dem i Baglemmet, 

 og ved at betragte Fig. 64 A vil man let kunne sætte sig ind deri. 



