79 



som er næsten ubevægelig og som ikke tager nogen Næring til 

 sig. Et puppelignende Fortidsdyr er selvfølgelig utænkeligt. 



Haeckel har derfor i Ontogenesen maattet gøre en Adskil- 

 lelse mellem to forskellige Formtilstande, idet nogle kun er sær- 

 lige Tilpasninger til Kimudviklingen (kainogenetiske), og fra disse 

 kan ingen Slutninger drages med Hensyn til Stammeudviklingen, 

 medens andre (palingenetiske) tillader saadanne. 



Men selve Afgørelsen af, til hvilken af disse to saa modsatte 

 Formtilstande en bestemt Organudvikling i Ontogenesen tilhører, 

 er paa ingen Maade let. Thi blandt de første, de kainogenetiske, 

 maa ogsaa henregnes Organer, hvis mere sammensatte Bygning 

 kræver en meget tidligere Start under Kimudviklingen end an- 

 dre, mere simpelt byggede. Saaledes har f. Eks. Hjærnens Stør- 

 relse været os paafaldende i flere af Fosterbillederne (Fig. 127, 

 130, 133, 136), men deraf kan naturligvis ikke drages den Slut- 

 ning, at disse Dyrs Forfædre havde en meget stor Hjærne, tvært- 

 imod; vi véd jo netop, at Fortidsdyrene gennemgaaende kun be- 

 sad et meget lille Centralorgan. Nej, Fosterets store Hjærne viser 

 blot, at denne hos Nutidsdyrene har naaet en saa høj Grad af 

 Udvikling, at den maa anlægges meget tidligt i Fosterlivet for 

 at kunne foreligge nogenlunde færdig ved Fødselen. 



Det er derfor et ret upaalideligt Indtryk, vi ved nærmere 

 Eftersyn modtager af den biogenetiske Grundlov. Den synes 

 mest at bero paa Undtagelser, og naar saa er, da kan man 

 virkelig ikke kalde den en Lov. Thi en Naturlov maa have 

 ubetinget Gyldighed; den kan ikke være »meget ufuldstændig i 

 de allerfleste Tilfælde«. 



Haeckels Hovedfejl er da den, at han har ophøjet denne 

 noget dunkle Erfaringssætning til at være en Naturlov. Hvis 

 man imidlertid ikke betragter den som en saadan, men blot 

 regner den for en begrænset Gentagelsesregel, da kan man me- 

 get godt benytte den; naturligvis med den nødvendige Foi^igtig- 

 hed og Kritik i hvert enkelt Tilfælde, thi Loven indeholder til 

 trods for sin Mangelfuldhed en genial Kærne. 



Den har ogsaa udøvet en betydelig Indflydelse paa den viden- 

 skabelige Forskning gennem en lang Aarrække, ikke alene paa 

 Foster- og Formlære (Morfologi); men ogsaa ved Forstaaelsen af 

 Darwins Udviklingslære har den været en værdifuld Støtte. Jeg 

 tillægger den en ikke ringe Betydning for vort herværende Æmne, 

 og jeg maa derfor gøre Læseren bekendt med den efter mange 



