106 



metriske Halvdele (Fig. 168). Paa Gennemsnittet ses den at be- 

 staa af et øvre Lag, Hjærnebarken {pallium, P), og et nedre, der 

 indeholde de saakaldte Stammeganglier (Nerveknuder, S). Stor- 

 hjærnen er hos Fugle og Krybdyr ganske glat; den fremviser 

 ingen af de Vindinger, som er ejendommelige for de mere ud- 

 viklede Pattedyrhjærner (Fig. 167, 7), og som i høj Grad forstør- 

 rer Hjærnebarkens Overflade. Ret hyppigt findes dog en enkelt 

 Fure, der i Fig. 168, 6 kan ses ved Enden af Stregen fra C, og 

 som ogsaa efterlader et Mærke i Hjærnekassens Indre. Den for- 

 reste Del af Storhjærnen indtages af Lugtelabberne {lobi olfac- 

 torii, ol), der er meget stærkt udviklede hos Krybdyrene. — Der- 

 efter følger Mellemhjærnen, der hos Pattedyrene helt er skjult af 

 Storhjærnen, medens den hos Krybdyr og Fugle fremtræder som 

 to, nærmest kugleformede, Sidepartier, Synshøjene (lobi optici, op), 

 der hos Pattedyrene er skudt ind i Storhjærnen. Bagved Stor- 

 hjærnen ligger den lille Hjærne [cerebellum , Cb), som navnUg 

 hos Fuglene er stor; bagved denne igen gaar Hjærnen umiddel- 

 bart over i den forlængede Rygmarv (mediilla oblongata, M). 



Endelig maa vi lægge Mærke til en meget ejendommelig Frem- 

 ragning, der udspringer fra forreste Del af Mellemhjærnen, nem- 

 lig den saakaldte Epifyse (glandula pinealis, E). Jeg har gjort 

 den helt sort i Snittene, saa den er let at faa Øje paa. Dette 

 Organ er nu kun en Ruin, imod hvad det var i gamle Dage; 

 dets Glansperiode tilhører Fortiden. Vi saa af Fig. 129 Ph 7, 

 hvorledes Hjærnen begyndte at danne sig som tre smaa sam- 

 menstødende Blærer, ganske ens hos Krybdyr og Fugle, og af 

 Fig. 130 vil kunne ses, hvorledes Epifysen fremtræder hos begge 

 paa samme Maade, idet Spidsen af den viser sig som en vorte- 

 agtig Fremragning (E) foran den største Hjærnebule. I de to 

 første Smaabilleder af Fig. 135 er den iøvrigt ogsaa tydehg. Hos 

 enkelte Nutidskrybdyr (Hatteria, nogle Firben, Staalorm) ender 

 Epifysen helt oppe i et Hul i Kranietaget som et uparret Isse- 

 øje (Parietalorgan), der har Form som en noget affladet Blære 

 (Fig. 167, 1) og er af en tydelig øjeagtig Karakter, idet det inde- 

 holder Linse, Glaslegeme og Synsceller. Det paavirkes af Lys- 

 indtryk, men kan næppe fungere som noget egentligt Synsorgan. 

 Hos adskiUige Fortidskrybdyr og Urpadder (Stegocephali), naaede 

 det sikkert en betydelig Udvikling og er træffende bleven kaldt 

 Kyklopøjet. Hos Fuglene kan findes Spor af dette Isseøje i 

 Fosterudviklingen (Wiedersheim), hos Pattedyrene er det al- 



