110 



labber, se en Krybdyrlighed. Storhjærnen dækker heller ikke 

 Synshøjene, men dette kan dog genfindes hos Nutidens Hønse- 

 og Rovfugle (Fig. 168, 7). Naturligvis vilde det have været endnu 

 mere spændende, hvis vi ogsaa havde kendt Oldfuglens Hjærne; 

 men af det Materiale, vi har, fremgaar det dog med tilstrække- 

 lig Tydelighed, hvorledes Krybdyrhjærnens Omformning til Fugle- 

 hjærne kan være gaaet for sig. 



Ogsaa en Betragtning af Hjærnens Funktion vil vise os, at 

 Fuglehjærnen er en Krybdyrhjærne i den højeste Potens af den- 

 nes særlige Udviklingsmuligheder, medens Pattedyrhjærnen er 

 slaaet ind paa nye Baner. Navnlig L. Edingers Undersøgelser 

 giver os en god Forestilling om dette. Han skelner mellem to 

 forskelligartede Partier i Hvirveldyrhjærnen: Nyhjærnen, der re- 

 præsenteres af Hjærnebarken (pallium), og Urhjærnen, der be- 

 staar af alt det øvrige lige fra Lugtelabberne til Rygmarven, og 

 som skulde være den ældste, oprindeligste Del af Centralorganet. 



Urhjærnen minder om en moderne, automatisk Telefoncentral, 

 der ved Opringning rent mekanisk foretager en Omstilling til det 

 ønskede Nummer. Naar vi f. Eks. brænder en Finger, trækker 

 vi uvilkaarhgt straks Haanden tilbage, uden at dette er naaet 

 til Bevidstheden. Det angiver en underordnet Ledningsforbin- 

 delse, som kaldes Refleksvirksomhed. Urhjærnen har her fore- 

 taget Omstillingen fra sensitive (følsomme) til motoriske (bevæ- 

 gende) Nerveganglier (Nerveknuder o: Ophobninger af Nerveceller 

 med grenede Udløbere). Men den rummer ogsaa Ledninger for 

 de kombinerede Bevægelser, Gang, Svømmen og Flyven, saaledes 

 byggede, at Dyret selv ved Tab af Nyhjærnen i nogen Tid kan 

 udføre dem. Allerede for 2000 Aar siden lagde man i Roms 

 Cirkus Mærke til Strudse, der formaaede at løbe rundt paa Are- 

 naen, uagtet deres Hoveder var gennemborede af Pile. Den lille 

 Hjærne (cerebellum) er en meget vigtig Del af Urhjærnen, idet 

 den efter Munks Forsøg dels vækker, dels ordner disse kombi- 

 nerede Bevægelser; navnlig synes den at være Organ for den 

 finere Ligevægtsregulering. I samme Retning viser Edingers 

 Undersøgelser, idet han fandt, at denne Urhjærnedel hos fast- 

 siddende Dyr var ganske forsvunden, hos daarlige Svømmere 

 kun lille, medens den hos gode Svømmere og Flyvere var enorm. 

 Dette viser selv nærbeslægtede Dyr, idet den lille Hjærne hos 

 Landskildpadder næppe er halv saa stor som hos Havskildpad- 

 der. Vi har ovenfor paapeget den tydehge Samklang i den lille 



