112 



kan man paa Forhaand opstille den Formodning, at de mere 

 instinktive Handlinger hos denne Klasse maa optræde med en 

 særlig Fylde og Fuldkommenhed, og maaske at Fuglenes Ævne til 

 Associationer er noget større end Krybdyrenes. Alt dette passer 

 jo ogsaa godt nok med Virkeligheden. Pattedyrhjærnens mest 

 fremtrædende Ejendommelighed er i Modsætning til dette den 

 stærke Forøgelse af Hjærnebarken (palliumj, og dens mange Vin- 

 dinger (Fig. 167, 3 og 7), hvorved Dyrets Bearbejdelse af Sanse- 

 indtrykkene er mangfoldigere og dets Samfatningsævne forøget. 



Disse Formodninger bekræftes nu paa det mest slaaende ved 

 nyere mikroskopiske Undersøgelser. Chr. Jakob og Cl. Onelli 

 har gennemarbejdet et meget stort Hjærnemateriale, navnlig af 

 sydamerikanske Dyr, og de indvundne Resultater er overordentlig 

 interessante. Hos Fiskene er forreste Del af Urhjærnen beklædt 

 med en tynd Hinde, og denne har hos Padderne kun opnaaet 

 en yderst ringe Merudvikling, idet den har bevaret sin hinde- 

 agtige Oprindelse som et Dække over Hjærnehulheden, og den 

 har ikke delt sig i forskellige Cellelag, heller ikke indeholder 

 den særlige Celleformer. Alligevel maa den betragtes som en 

 primitiv Storhjærnebark; men først hos Krybdyrene indtager 

 dette Parti (palliam) et afgjort højere Trin, idet der her er en 

 fuldstændig Adskillelse mellem det egentlige Barklag (Fig. 169, 

 1 B) og Hjærnehulhedens Hinde (h). Imellem disse har der nem- 

 lig som noget uyX dannet sig et Marvlag (M), der indeholder de 

 marvindhyllede Aksecylindre for Barkens Ledningsbaner og der- 

 ved Muligheden for en Adskillelse mellem Grupper af disse, for- 

 løbende til og fra særlige Centra. I Barklaget (B), der kun be- 

 staar af et enkelt Lag Celler, viser sig hos Krybdyrene for første 

 Gang den Celleform, som karakteriserer alle højere Hvirveldyrs 

 Hjærnebark, nemlig Pyramidecellerne. Fra disse store Celler ud- 

 springer lange Traadbaner, som overfører Føleindskydelser til 

 lavere Bevægecentrer, og som udelukkende forløber i Storhjær- 

 nens indre (mediane) Væg (Fig. 169, 6 T), altsaa den Væg, der 

 ligger op mod den tilsvarende af den anden Storhjærnehalvdel. 



Som man vil se af Fig. 169, 1 og 2, er der ingen Forskel i 

 Bygningen af Hjærnebarken (palliiim) hos Krybdyr og Fugl ; som 

 tidligere omtalt er det Urhjærnens Stammeganglier (S), der har 

 fremkaldt Storhjærneforøgelsen hos Fuglene. Ved Sammenligning 

 med Krybdyrhjærnen siger Chr. Jakob derom: »Fuglehjærnen 

 har ikke gennemført nogen højere Differentiering, derimod viser 



