115 



bindelse med og aabénbart er opstaaet ved Udbredning fra Lugte- 

 labbens (L) Cellevæv, det indre (Pg) er en Udløber fra Stamme- 

 ganglierne (S). Begge Cellelags væsentligste Partier er saaledes 

 muligvis Nydannelser hos Pattedyrene. 



Vi har i tredje Afsnit omtalt, at Ormpaddernes Ægudvikling 

 i mange Henseender ligner Krybdyrenes; de danner i det hele 

 taget en Gruppe, hvis Stilling i Systemet er ret usikker. De har 

 flere Tilknytningspunkter til Urpadderne (Stegocephali), fra hvilke 

 Krybdyrene maa være opstaaede, deres Hovedskal er stærkt sær- 

 præget, men ligner meget Kraniet af Lysorophus, et Dyr fra 

 Permtiden, som af nogle Forskere (Williston, Case, Jaekel) 

 anses for en Padde, af andre (Broili) for et Krybdyr (fordi det 

 frembyder Træk fra begge), og Bygningen af deres Hjærnebark 

 fjærner dem altsaa absolut fra de andre Padder. Man maa vel 

 derfor nærmest antage, at de er et ældgammelt Sideskud fra den 

 Gren af Urpaddernes Stamme, der førte til Theriodonterne og 

 fra disse til Pattedyrene. Vi ser heraf, hvor dybt nede Patte- 

 dyrstammen har sine Rødder; den har aabénbart paabegyndt 

 sin Udvikling, længe før der var tænkt paa Fuglene, og staar 

 ikke i nogetsomhelst Forhold til disse. 



Det vil blive for vidtløftigt at komme ind paa de Ligheder, 

 der findes mellem Krybdyr og Fugle i det øvrige Nervesy- 

 stem; de kræver indgaaende anatomiske Kundskaber for at 

 kunne forstaas. Vi kan nøjes med at nævne en for Fuglene 

 ejendommelig Længdestræng i den inderste Rygmarvshinde (pia 

 mater); den genfindes hos Krokodiller, hos Firben og Staalorm 

 (Berger). 



Mærkelig er desuden hos Fuglene den stærke Udvidning af 

 Rygmarvskanalen i Bækkenegnen, hvor Rygmarvens to Sidehalv- 

 dele viger ud fra hinanden, og der dannes imellem dem en dyb 

 og bred Fure (sinus rhomboidalis), som er udfyldt af ikke-nerve- 

 førende Væv (neiiroglia). Nogen Forøgelse af selve Rygmarven paa 

 dette Sted er det altsaa ikke. Man har derfor haft nogen Van- 

 skehghed ved at forklare denne Udvidnings Tilstedeværelse, og 

 W. Krause opstillede den Formodning, at den var et Arvestykke 

 fra Fortiden, idet Marsh havde paavist, at Kæmpeøglen Tverj^g 

 {Stegosaiirus ungulatus Fig. 79) ifølge Afstøbningen af dens Ryg- 

 marvskanal maatte have haft en enorm Udvidelse af Rygmarven 

 i Bækkenegnen, saa at man endog kunde tale om en »Sakral- 

 hjærne«. Dette modtoges med Bifald af Gegenbaur og Gadow, 



8* 



