145 



forreste Del af sit Rygpanser rettede stærke Stød mod Hunnens 

 Skal. Den trak Hovedet ind, stemte Forbenene mod Jorden, 

 lænede sig noget bagover, og idet den pludselig strakte Bag- 

 benene ud , stødte den med stor Hæftighed mod Hunnens Pan- 

 ser. Efterat have fortsat dette i nogen Tid, afvekslende med 

 Bid, lod den med fremstrakt Hoved og aaben Mund Toner høre, 

 som erindrede noget om en fjærn Skrigen af et lille Barn, lang- 

 trukne »Aeh, Aeh«. Under dette strakte ogsaa Hunnen Hovedet 

 langt frem og bevægede det i regelmæssig Takt tilhøjre og til- 

 venstre efter Hannens Toner. Tiltrods for denne stormende Kur 

 blev han alligevel ikke bønhørt af den skønne. 



Alt dette er naturligvis kun svagt i Forhold til, hvad Fugle- 

 hannen kan præstere i Retning af Farveudstilling, Sang og Dans. 

 Men naar Skønøglen (Calotes emma) nærmer sig Hunnen med 

 højt oprejst Forpart og opblæste Strubesække, hvor en mørk 

 Plet paa gulrød Grund fremhæves stærk (Doflein), saa er det 

 dog den samme Trang til at fremstille sin Skønhed, som ogsaa 

 bevæger Paafuglehannen til at udfolde sin Hales Vidunderpragt. 

 Egentlig Sang kan Krybdyrene ikke frembringe, men det er jo 

 ogsaa kun de færreste og højest udviklede Fuglearter, der virkelig 

 kan synge. Lydfrembringelse af anden Art er derimod meget 

 almindelig i Parringstiden. Naar saaledes Krokodillehannen brø- 

 ler (som en Kalv eller Tyr, siger Hagmann) for at tiltrække 

 sig Hunnens Opmærksomhed, saa kan nævnes Rørdrummens 

 (Botaiirus stellaris) og Nanduens (Rhea americana) Parringsraab, 

 der ogsaa er en Art Brølen. Storken knebrer med Næbbet; Spæt- 

 ten formaar ved at hamre paa en tør Gren at sætte denne i 

 Svingninger, saa at en snurrende Tone høres. Horsegøgen (Galli- 

 nago scolopacina) frembringer under sine Flyvekunster i Parrings- 

 tiden en ejendommelig brægende Lyd, idet Luften passerer de 

 særligt omformede Halefjer. En nordamerikansk Skildpaddehan 

 (Cinostermim) har paa Bagbenene to Rækker Hornvorter, og naar 

 disse gnides mod hinanden, opstaar en Tone, der har Klanglighed 

 med Græshoppernes. Saadanne Toner kan ogsaa fremkaldes af 

 Gekkoer (Teratoscincus og Ptenopus) ved Hjælp af Halens særegne 

 Skælringe, der dog forefindes hos begge Køn. 



Blandt Fuglene kan man tydeligt iagttage, hvorledes de op- 

 rindeligt alvorlige Kampe mellem Hannerne hos adskillige Arter 

 er gaaet over til at blive rene Skinfægtninger, og fra disse til 

 Danse er Overgangen ganske naturlig. Doflein har paa Ceylon 



10 



