193 



til i et Kær, hvor der er mange Enebær. Enebærkoglerne var 

 hovedsagelig deres Føde den Gang; men jeg saa dem paa en 

 mild Solskinsdag, hvor der viste sig nogle Myg og andre Insek- 

 ter, være meget ivrige efter at fange disse i Flugten. Et Par Aar 

 efter saa jeg en Dag en halv Snes Stykker; men siden har jeg 

 ikke set Silkehaler før nu i Vinter«. 



Skovrider Oppermann slutter sit Brev saaledes: »Det er vist 

 smaat med Føden oppe mod Nord i denne Vinter. Foruden de 

 nævnte Fuglearter bemærkes, at Dompapperne kom ualmindelig 

 tidligt i Efteraaret; allerede først i September var her mange og 

 er det endnu (Brevet er dateret V2 1914). Kvækerfinker er her 

 Tusinder af, men det er her rigtignok næsten hver Vinter. For 

 en Uges Tid siden var jeg en Tur over Strandengene langs Ma- 

 riager Fjord. Her saa jeg en mægtig Flok Sneværlinger«. 



Hvad angaar dette Forhold med en usædvanlig Indvandring 

 af andre højnordiske Fuglearter i Vinteren 1913 — 14 skal jeg 

 blot oplyse, at adskillige af Meddelelserne til os indeholder saa- 

 danne Oplysninger. Jeg har imidlertid ikke villet indlade mig paa 

 at undersøge det eventuelle Sammenhæng mellem disse forskel- 

 lige Fugles Træk, da Pladshensyn forbyder mig at udvide Ar- 

 tiklen saa meget. 



Skønt det heller ikke er min Opgave i denne Afhandling at 

 gaa ind paa nogen Omtale af Fuglenes Fjerdragt eller Særpræg, 

 skal jeg dog citere et Brev fra Hr. Konservator H. P. Hansen 

 angaaende de ejendommehge »Lakpletter« paa Fuglens Styrefjer. 

 Brevet lyder: 



»Af de Silkehaler, jeg modtog i 1913, har egentlig kun en J* 

 ad. Bryrup ^^ii særlig Interesse, idet den havde 7 ualmindelig 

 store »Lakpletter« paa Halen — hvortil jeg ellers kun har set 

 Spor hos andre gamle Individer. De to mellemste Pletter var 

 temmelig smalle — de største var 0,9 cm lange og ca. 0,i cm 

 brede (Naumann: ». . . . die långsten an den Mittelfedern etwa 

 2 bis 3 mm lang sind«). En af Styrefjerene var skudt over, og 

 en anden ikke helt udvokset. Pletternes Farve var bleg lak- 

 farvet. Paa Vingerne var der 7 »Pletter« og af disse maalte de 

 største 0,9 cm (Naumann: ». . . . zuweilen iiber 8 ram). Over- 

 raskende var det ogsaa, at de gule Baand paa Svingfjerene ikke 

 var brudt af i Vinkler (eller Tværbaand), men kun dannede en 

 Længdestribe. 1ste Svingfjer uden Baand, 2 — 4 havde næsten 

 helt hvide og de næste 5 gule Baand, dog med lidt hvidt i begge 



13 



