225 



STORMFLODEN PAA TIPPERNE I JUNI 1913. 



AF 



M. KLINGE. 



Meget er der skrevet og talt om den store Oversvømmelse 

 ved Ringkøbing Fjord i Juni 1913, og da navnlig om de store 

 Værdier, der gik tabt. Den kom paa et saa uheldigt Tidspunkt, 

 som tænkes kunde, mens Græsset paa de udstrakte Græsgange 

 stod i sin bedste Grøde, og den bragte Ødelæggelse overalt, saa 

 langt det salte Vesterhavs vand naaede frem. Jeg saa den første 

 Beretning herom 13 Juni; den var fra »Ribe Amtstidende«, og 

 den samme gik vel gennem alle Landets Blade. Den meddelte 

 fra Tipperne: »Vandet staar saa højt, at kun Toppene af de 

 største Klitter rager op over Vandet, medens alt omkring er som 

 aabent Hav«. Den var maaske noget overdreven, men den var 

 dog ikke til at tage Fejl af, og jeg gruede ved Tanken derom. 

 Men det var ikke Tipperne som de frodige Græsgange, jeg var 

 bekymret for; det var Tipperne som Danmarks berømte Fugle- 

 fristed; thi jeg havde jo besøgt dem før, og jeg kendte Forhol- 

 dene nøje; jeg havde lyttet til Borkernes Ængstelse for Hvide 

 Sande Kanalen og indset, at der maatte forestaa store Foran- 

 dringer i Fuglelivets Kaar; jeg havde valgt Sommeren 1910 til 

 et Besøg derovre tildels af samme Grund ; men aldrig havde jeg 

 dog tænkt mig en Ødelæggelse komme saa brutalt og paa et saa 

 skæbnesvangert Tidspunkt. Det var midt i Fuglenes Yngletid, 

 mens Tusinder af Fugle laa rugende paa deres Æg, og mens 

 Tusinder af spæde, dunklædte Unger løb sorgløse omkring i 

 Græsset. Det stod som malet for mig med al sin Uhygge: de 

 store Skarer af Fugle, der, øjnende Faren, advarende søger til 

 de rugende Mager, deres Ængstelse og Uro, mens Vandet nær- 

 mer sig, deres Uvilje mod at lade Æggene i Stikken, og For- 

 virringen, da de til sidst som hjemløse tvinges bort. Og de 

 ulykkelige Fugle, som havde Ungerne om sig; deres Bestræbelser 

 for at beskytte dem og for at lede dem bort til ophøjede Steder, 

 deres Fortvivlelse, da Vandet naar frem, da Ungerne rives bort 

 og svømmende kæmper for Livet, indtil de omkommer en for 

 en, medens de selv, ængsteligt skrigende, vadende eller flagrende 

 lavt over Vandet, har fulgt dem til det sidste, ude af Stand til 



15 



