229 



overalt laa der Hobe af nedlagte Fugle. Deres Ekskrementer 

 bedækkede Jorden i flere Centimeters Højde saa tæt som Sne. 

 Knækkede Træer og Grene saas i Mængde. 



Solen gik ned, og endnu havde der ikke vist sig en eneste 

 Due, men hele den bevæbnede Folkeskare stod beredt og stir- 

 rede mod den klare Himmel, der lyste mellem Træernes Kroner. 

 Pludselig lød Raabet: »Nu kommer de!« Og de kom — , med 

 en Drønen, som naar en Snestorm bruser gennem Rigningen 

 paa et Skib. Tusinder af Duer blev hurtigt slaaet til Jorden 

 med Stokke, men uafbrudt kom der nye Flokke paa Tusinder 

 og atter Tusinder, saa at ethvert Træ, enhver Gren var tæt be- 

 sat. Grene knækkede under Fuglenes Vægt, faldt bragende ned 

 og dræbte Hundreder af Duer, der sad nedenunder; hele Klumper 

 af dem styrtede til Jorden. Imidlertid havde Folkene antændt 

 Baal rundtomkring, og et ligesaa mærkeligt som grufuldt Skue- 

 spil udfoldede sig nu for Audubons Blik. Støjen var saa stærk, 

 at Menneskestemmer fuldstændigt tabte sig deri; Affyringen af 

 Bøsserne mærkedes kun ved Glimtet. 



Det blev efterhaanden Midnat, men stadigt kom der flere Duer 

 flyvende til, og Nedsablingen vedvarede hele Natten. Henimod 

 Daggry aftog Larmen, men længe før man endnu kunde se noget 

 tydeligt, begyndte Duerne atter deres Rejse; ved Solopgang var 

 de alle borte igen. Nu hørte man de forskelHge Dyrestemmer, 

 Ulve, Ræve, Los, Kuguar, Bjørne og Pungdyr, medens en Mængde 

 Rovfugle siedes om Byttet. Folkene opsamlede de døde, døende 

 og anskudte Duer, der ophobedes i store Dynger; endelig fortæ- 

 rede Svinene de sidste Rester. 



Ganske det samme Slagteri gik ogsaa for sig paa Yngleplad- 

 serne. Saasnart Ungerne var nogenlunde udvoksne, drog Befolk- 

 ningen fra de omliggende Egne hid og slog sig ned paa Stedet, 

 idet de medbragte Vogne, Senge og Kogekar. De Træer, som 

 var tættest besatte med Reder, fældede man ganske simpelt, og 

 Ungerne dræbtes i Millionvis. Ogsaa her anvendtes en stor Del 

 af dem til Svinefoder; Tusinder af de døde Kroppe laa dog paa 

 Jorden og raadnede. 



Denne Ødelæggelse fortsattes fra Aar til Aar, men Au du bon 

 nærer alligevel ingen Frygt for deres Udryddelse. Han skriver: 

 »Naar man ikke er kendt med disse Fugle, vil man ganske na- 

 turligt slutte, at en saa forfærdelig Ødelæggelse snart maa gøre 

 Ende paa Arten. Men ved lang Tids Iagttagelse har jeg overbe- 



