259 



som Følge af Nedstyrtningen fra Reden. Fra Buret, der kun er 

 iiævet i en Stols Højde fra Gulvet, plumper den undertiden ned. 

 At flyve lærte den aldrig — dog jo — en Gang, da en unifor- 

 meret Politibetjent kom ind gennem det Værelse, hvor den har 

 Plads, blev den saa betaget af Rædsel, at den for lige op mod 

 hans Hjelm. Hvem der blev mest skrækslagen — Fuglen eller 

 Øvrigheden — kan jeg ikke afgøre. Enhver nok saa ringe P'or- 

 andring i Omgivelserne indjager den bestandig en umaadelig 

 Skræk. Under Omflytning af Møbler, Rengøring el. lign. maa 

 dens Bur altid omhyggelig tildækkes. Enkelte Fremmede, usæd- 

 vanlig eller aparte Paaklædning, medfører ligeledes jævnlig 

 Panik. Enhver sort Genstand derimod, f. Eks. en MutTe, Fjer, 

 Handske, Strømpe, hensætter den bestandig i en deliristisk Hen- 

 rykkelse, antagelig fordi disse Genstande i Farve minder den om 

 »En af dens Egne«. 



Den er i ganske særlig Grad selskabelig anlagt, elsker Støj, 

 Musik og Sang, stemmer i med, med Hyl og Skrig, kvækkende 

 Triller, Rulader, Smæld og gurglende Lyde. F'jerner vi os fra 

 den, kalder og lokker den for at faa os tilbage. Naar Dørklokken 

 ringer, tilkendegiver den gerne sin Glæde, saa venter den P" rem- 

 mede med paafølgende Traktement. 



Dens Yndlingsplads er paa en kort tyk Pind i Burets aabne 

 Dør. Herfra følger den med vaagen Opmærksomhed alt, hvad 

 der passerer. Denne Fornøjelse bliver kun forment den, naar 

 vi skal ud, saa bliver Skydedøren af Forsigtighedshensyn trukket 

 ned. Efter i nogen Tid at være vænnet hertil fandt Fuglen til 

 Slut selv paa at trække Døren ned, hver Gang den saa os iføre 

 os vort Overtøj. 



I St. Pederstræde boede under os paa 2den Sal en gammel 

 tysk Graver. Efter endt Dagværk plejede han at udhvile sig i 

 sin Lænestol. Naar lian saa fik tændt sin Pibe og brygget sin 

 Toddy, kunde vi aldeles tydeligt høre hans bestandig gentagne 

 Udbrud af Velvære: »Orckereso, Orckereso, Orck ja ja ja ja!« 

 Nogen Tid efter, at vi vare bortflyttede fra Kirkeboligen, og den 

 gamle tyske Graver forlængst var hensovet, bleve vi en Aften- 

 stund ligefrem uhyggelig tilmode ved pludselig at høre Raagen 

 ganske skuffende skræppe »Orckereso, Orckereso, Orck ja ja ja 

 ja!« Fuglen har ofte senere gentaget Udraabet og maner hver 

 Gang den Gamle frem for vor Erindring. 



En Hlle, rødlig, gammel Spurv havde for Sædvane at søge sin 



