263 



gaar derude paa de mørke Flader, ser man ikke meget til dem 

 højst en Silhuet mod det blanke Vand udenfor, ellers falder 

 deres mørke Farve sammen med Terrainets, men Spoven kendes 

 let, naar den flyver op, idet den hvide Bagryg og Overgump 

 kommer til Syne mellem de udbredte Vinger. Langt ude sidder 

 en Svartbag (Larus marinas) stor og rolig, skinnende hvid og 

 sort. Nærmer en af dens Lige sig, hører man dens gjaldrende 

 Skrig, som den udstøder med aabent Svælg, idet den sænker 

 Hoved og Hals vandret. Er den i Luften, svæver den roligt med 

 udbredte Vinger, lægger snart Hovedet paa en, saa paa den anden 

 Side og spejder i Dybet efter Rov. Den svæver, som om det at 

 svæve var noget. Luft og Vind passede, og den kun havde at 

 dreje Hovedet og spejde. Fuglen selv tager sig herlig ud, snart 

 set fra neden, helt hvid, og saa, medens den beskriver en Kurve 

 og viser sin Rygside, helt sort over Vingerne, med Hovedet og 

 Halen som hvid Stævn og Ror paa det stolte Luftfartøj. De 

 andre Maager er talrigere end Svartbagen, men dens Størrelse 

 og Farve dominerer mellem dem; den graa Havmaage (Larus 

 argentatiis) kommer den dog nær i Størrelse, og med sin sølvgraa 

 Ryg og Vingerne med de sorte Spidser er den ogsaa en flot Fugl. 

 Riden (Larus tridadylus), Storm maagen (Larus canus) og Hætte- 

 maagen (Larus ridibundus) skiller sig ikke meget ud fra hinanden, 

 og kun paa temmelig nært Hold tegner det hvide paa Hætte- 

 maagens Haandsvingfjer sig som en tydelig hvid Ydervinge. De 

 unge Rider tegner sig i Modsætning hertil med en meget mørk 

 Ydervinge. Kragen (Corvus cornix) sidder mellem Maagerne eller 

 gaar langs Kysten og hakker Indholdet ud af de opskyllede Blaa- 

 muslinger, I Begyndelsen af Tiden, medens Smaavaderne endnu 

 var her, saas Flokke af Ryler og Præsiekraver i hurtig Flugt 

 at trække fra et Sted til et andet, eller en enkelt gik paa egen 

 Haand og pillede i Strandkanten. Rylerne forsvandt midt i No- 

 vember, dog traf jeg 20 November endnu et Par, hvoraf den ene 

 havde et brækket Ben. Enkelte saas i Løbet af Vinteren, saa- 

 ledes en den 30 Januar og en den 3 Februar, de gik omkring 

 paa de aabne Steder mellem Isen. De sidste Præstekraver saa 

 jeg 27 November. Af og til saa jeg i Januar store Flokke af 

 smaa Fugle flyve ude over Vandet, de lyste hvidt ligesom de to 

 sidstnævnte Smaavadere, naar de vendte sig i Solskinnet, men 

 hvilke det var, fik jeg ikke set. 25 Oktober viste en Skovsneppe 

 (Scolopax rusticula) sig, den fløj roligt tæt forbi mig. I den 



