45 



om en ganske ringe, næppe altid kendelig Gradsforskel i Farve. 

 Det samme gælder de graabrune Rande paa Ryggens og Krop- 

 pens Sidefjer; de kunne maaske siges at være lidt mørkere 

 end hos Sædgæs i samme Alder og fra samme Aarslid, men 

 Forskellen er kun højst ubetydelig. En lidt mere kendelig For- 

 skel i Farve viser sig i Armsvingfjerenes store Dækfjer, der falde 

 noget mere i det Graalige — uden at naa den graablaalige 

 Tone, som de paagældende Fjer have hos brachyrhyncus — end 

 hos Sædgæs, der have disse Dækfjer mere brunlige. Endelig 

 synes Vingens smaa Dækfjer at være af en mørk askegraalig — 

 ikke brunlig Farve som hos Sædgæs — , men da Fuglen paa 

 dette Sted er noget i Fældning, træder dette Forhold ikke helt 

 tydeligt frem. I Størrelse falder Rallum Gaasen ganske inden 

 for Maalene af sædvanlige Sædgæs, og dens Vinge: 465 mm, Næb 

 56,5 mm og Mellemfod 80 mm stemme paa det nøjeste med de 

 af Alphéraky 1. c. opgivne Størrelsesforhold. Omkring Næbbet 

 ses nogle smaa hvide Fjerpartier, ganske som de kunne ses hos 

 Sædgæs, kortnæbbede Gæs og stundom hos Graagæs. 



Hvad Næsekirtler, Hovedform og Skeletdele angaar, slutter 

 Sushkins Gaas sig — saavidt der efter et enkelt Stykke kan 

 dømmes — nærmest til Sædgaasen. 



Naar her har været brugt Betegnelsen Sædgæs, er dermed 

 ment Anser fabalis Lath. uden Hensyn til Næbfarve eller -form, 

 idet ingen af de Skelnemærker, der have været nævnte som 

 særkendende for en » arvensis« i Modsætning til en »segetum«, 

 have vist sig at holde Stik i en Række af 106 Stykker, som 

 foreligge i min Samling. Det er ganske vist, at Fugle, der fuldtud 

 svare til Beskrivelsen af de to Former, findes, men alle mulige 

 Overgangsformer forekomme i Flæng og deriblandt ganske unge 

 Fugle med meget lyst og andre med meget mørkt Næb; end 

 ikke Næbneglens sorte Farve er konstant, — den har jo givet 

 Anledning til Opstilling af Slægten Melanonyx (Buturlin) — , idet 

 Sædgæs med helt eller delvis lys Negl ganske jævnligt forekomme. 

 Man kunde naturligvis mene, at der længere øst paa i Asien 

 kunde findes en Form, der konstant havde overvejende mørkt 

 Næb, men den Omstændighed, at ogsaa de lyse Partier paa 

 Næbbet hos brachyrhyncus veksle ganske betydeligt i Udstræk- 

 ning, taler ikke til Gunst for en saadan Formodning, og desuden 

 har Prof. E. Lønnberg i en lille Afhandling i »The Zoologist« : 

 On the Variation of the Bean-Goose, tydeligt vist, hvor 



