89 



bygninger og Huse stod ogsaa Storke, saa jeg maa antage, at 

 Storkene har samlet sig her før deres Rejse sydpaa. Næste 

 Morgen tidligt fløj de alle bort — vore egne ogsaa. 



To Gange er det sket i min Tid, at næsten flyvefærdige 

 Storkeunger er faldet ned i Gaarden. Det skete første Gang i 

 1904; vi havde den Gang tre Storkeunger, og pludselig spadserede 

 en af dem rundt i Gaarden; den var ikke bange for hverken 

 Mennesker eller Dyr, og Hundene gjorde den ikke noget; den 

 forsøgte at flyve op i Reden igen, men kunde ikke; saa fik vi 

 Fiskeren til at fodre den med Smaafisk, som den slugte med 

 Begærlighed, og den følgende Dag, da Fodringen atter fandt 

 Sted, fløj dens to Søskende ned fra Reden og lod sig ligeledes 

 fodre; nu blev samtlige tre Storkeunger paa Jorden og spadserede 

 rundt i Gaarden og nærmeste Have; de var saa tamme, at man 

 kunde gaa dem ganske nær, men dog ikke røre ved dem. Foto- 

 grafen tog fire morsomme Billeder af dem. Da de nu i ca. 14 

 Dage havde gaaet omkring paa den Maade og undertiden fløjet 

 lidt, forsvandt de til almindelig Tid med de gamle. 



Anden Gang var 1919. Der var to Unger i Reden, og en 

 Formiddag blev der pludselig meldt, at en Stork spadserede 

 frem og tilbage i Gaarden foran Kirken. Det viste sig at være 

 den ene af Ungerne, som begge havde gjort mindre Flyveøvelser 

 i de sidste Dage. Vi tænkte først, at den muligvis paa en eller 

 anden Maade havde slaaet sig, men det syntes ikke at være 

 Tilfældet. Den var saa tam, at man kunde gaa helt hen til den 

 og klappe den, ja endogsaa bære den, hvilket vi straks gjorde 

 for at forsøge at faa den op i Reden igen. Murermesteren, som 

 tilfældigt var til Stede, gik op paa Loftet med den og anbragte 

 en Stige op ad Tegltaget i Nærheden af Reden; der var ingen 

 gamle Storke hjemme, saa han fik den uforstyrret løftet over 

 Redens Kant ind til den anden Unge. Men efter nogle Dages 

 Forløb var Storkeungen igen en Morgen i Gaarden, og saa opgav 

 vi at sætte den op i Reden mere. Samme Dag, da vi spiste til 

 Middag, hørte vi nogen banke paa Spisestuedøren, der vender 

 ud til Haven, og da Tjeneren lukkede op, skred Storken gravitetisk 

 ind til os og gik uden at bekymre sig om de mange Mennesker og 

 en Del Gravhunde rundt om Bordet og stillede sig til sidst under 

 Anretterbordet. Efter at vi i nogen Tid havde betragtet den, 

 medens vi spiste, og den havde spankuleret lidt omkring i Stuen, 

 blev den baaret ud i Gaarden. Storken vænnede sig hurtigt til 



