108 



bugten, radmagre og ude af Stand til at flyve længere. De døde 

 alle, dels af sig selv, dels dræbtes de af Eskimoerne og brugtes 

 til Hundefoder. Hvor de kom fra, ved jeg ikke; Tatteratterne 

 heroppe fløj bort sidst i August. 



Sommeren 1918 har været enestaaende i Mands Minde: Kulde 

 og Sne stadig væk. Isen i Melvillebugten og i Fjordene brød 

 ikke op, og Søerne tøede ikke op. Allerede i Juni fandt vi c. 

 200 Islandsryler døde, sultede ihjel. De andre Rylearter døde 

 ogsaa i stort Tal ; Stenvenderen klarede sig bedst, dernæst Præste- 

 kraven, men ingen af dem ynglede; ejheller Lommer, Terner 

 eller Havlitter, og Ederfuglene kun paa de yderste Øer, der blev 

 isfri — et stort Tab for F'olk, som skulde have Æg. Søkongerne 

 ynglede kun i ringe Antal, eller rettere i forholdsvis ringe Antal. 

 De der ikke ynglede, fløj tidligt bort, som de plejer; de andre 

 rejste den 2. September. 



Graamaagen ynglede kun sparsomt, derimod var Lomvierne 

 upaavirkede eller endog meget talrige, og det samme gjaldt 

 Tejsterne. 



Men alt i alt var det i alle Retninger en bedrøvelig Sommer. 



Mærkeligt nok ynglede der her et Par Stenpikkere (Saxicola 

 oenanthe), en Fugl, som jeg aldrig før har set heroppe. De havde 

 Rede i et tomt Vinterhus og fik fire Unger, der alle kom paa 

 Vingerne. 



Som Kuriosum kan endelig meddeles, at vi har haft en 

 Snespurv her ved Huset indtil 15. November; da havde vi Sne- 

 storm, og senere har vi ikke set den. Det er godt klaret, naar 

 man betænker, at Solen forsvinder her den 19. Oktober, og vi 

 har haft -f- 39° C. Vi har ikke fodret den, da vi intet ejer af 

 Planteføde efter 2 Aars Udeblivelse af Skib, men den har natur- 

 ligvis nydt godt af Læ under Tagskægget. 



Thule, 21. November 1918. 



