159 



Ungar utklåcktes i 23 av bona i Malmohus och i 2 av bona i Kri- 

 stianstads lån. Inalles utklåcktes i år 79 ungar, dårav 74 i Malmo- 

 hus og 5 i Kristianstads lån. Sanimanlagde antallet storkbon i 

 Skåne, vilka under alla, några eller något av de senaste 10 åren 

 varit av storkar bebodda uppgår — såvitt jag dårora lyckats in- 

 håmta uppgifter — till 67, dårav 51 i Malmohus og 16 i Kristian- 

 stads lån.« 



Som man vil se, stemmer dette ganske overens med det Re- 

 sultat, meget sørgelige Resultat, hvortil jeg kom efter Undersøgel- 

 serne her i Landet i 1911 — 12 og 1915. Storken synes efter dette 

 at være dødsdømt i Sverige-Danmark. Biilows Arbejde ledsages af 

 fem Fotografier af Storkereder i Træer o. 1. Steder; af disse viser 

 et Par, hvor interesseret endnu nogle Ejere af Storke heldigvis er; 

 jeg skal her anføre en af disse Storkereders Historie: »Sedan mera 

 ån 60 år tillbaka finnas storkbo vid Hyby gård. Till en borjan 

 var det belåget i en gammal ask, men då detta tråd holl på att 

 fortorka , flyttades boet over till en i nårheten stående storre 

 pil. Då åven denna efter en del år holl på att skatta åt for- 

 gångelsen, låt gårdens dåvarande ågare overste kammarjunkaren 

 frih. W. Wrangel von Brehmer for storkarnas råkning uppfora en 

 grundmurad pelare, troligen for sitt åndamål enastående i vart 

 land. På denna pelare ha sedan dess storkar bott år for år och 

 tyckas trivas dår utmårkt.« 



Den store Koloni af Storke i Orup, som omtales af Sv. Nilsson 

 1858 (nævnt i mit Arbejde p. 73) beskrives saaledes: »På Orups 

 gamla gods har sedan mycket lang tid tillbaka bott storkar. Enligt 

 flera uppgifter skulle for ett 40tal år sen »20—25« (!) storkbon ha 

 funnits å gamla avsågade tråd i den till gården horande mårkliga 

 almskogen. Uppgiften beror naturligvis på forvåxling med hager. 

 Såvitt jag kunnet få tillforlitlig uppgift fanns det i almskogen for 

 ett 30— 40-tal av år sedan ett enda storkbo, uppe på en avsågad 

 alm.« Da Sv. Nilsson omtaler Kolonien omstændeligt, vilde det være 

 af Interesse at faa undersøgt, om der her har eller ikke har været 

 en Skovkoloni af Storke. 



Det anses vist oftest for givet, at Hanstorken kommer først om 

 Foraaret, for som god Ægtemand at ordne Boet lidt til Madammens 

 Ankomst; hvorvidt dette er Tilfældet trænger til nærmere Under- 

 søgelse; følgende lille Iagttagelse er i hvert Tilfælde værd at lægge 

 Mærke til i denne Forbindelse: »Lantbr. Per Persson, som foljt sina 

 storkar med ett mårkligt intresse, anfor att storkmamman oftast 

 kommer några dagar fore pappan. Under ett par år har han iakt- 

 tagit att en halt stork kommit forst av makarna. Och vid parnin- 

 gen har han lått kunnat konstatera att den halta var honan.« 



De elektriske Ledninger har i Skaane som her i Landet ofte 

 forvoldt Storkes Død. 



Om Efteraaret træffes endnu i Skaane ret store Flokke af Storke, 

 umiddelbart før Bortrejsen finder Sted; oftest er dette Flokke paa 

 20—30 Stkr., meget sjældent nu over et halvt hundrede Stykker. 



11* 



