45 



med saa farlig en Fjende; men det viste sig dog snart, at dens 

 Hensigt var at faa Hugormen fjernet. Jeg antager, Aarsagen 

 har været, at Lærken regelmæssigt har søgt sin Føde paa Vejen, 

 og at den, da den er blevet overrasket ved Synet af Hugormen, 

 instinktmæssig har vidst, at dennes Fjernelse var nødvendig for 

 Sikkerheden. Den nærmede sig nu Hugormen til en Afstand 

 af ca. ^/2 Alen, idet den samtidig satte sig i Kampstilling 

 med Halsen udstrakt og Hovedet ned mod Jorden, nøjagtig 

 paa samme Vis som Hanekyllinger, der tager Opstilling til 

 Kamp. Hugormen laa sammenrullet med hævet Hoved og spil- 

 lende Tunge; den var parat til Angreb og ventede kun paa et 

 gunstigt Øjeblik. I henved 10 Minutter gjorde Lærken forgæves 

 Anstrængelser for at faa Hugormen ud af denne Stilling, idet 

 den, stadig under samme truende Holdning, snart bevægede sig 

 i Kreds omkring den og snart foretog Skinangreb ved at fare 3 

 å 4 Skridt frem, give et Par raske Nik og derpaa i Hast trække 

 sig tilbage. Endelig lykkedes det dog for den; Hugormen be- 

 gyndte at glide fremad. Ogsaa Lærken satte sig nu i Bevægelse, 

 idet den baglænds trak sig ind over Vejen, fulgt af Hugormen 

 og nu kun med ca. ^U Alens Afstand mellem dem. Dog skete 

 flere Ophold undervejs, thi Lærken gentog stadig sine Skin- 

 angreb, der fik Hugormen til at rulle sig sammen og sætte sig 

 i Forsvarsstilling. Da de var naaet midtvejs, ønskede jeg at se, 

 hvilken Forstyrrelse min umiddelbare Nærværelse vilde bringe, 

 og jeg nærmede mig nu til kun 1 a 2 Alens Afstand, dog uden 

 at det i mindste Maade medførte nogen Forandring; de var 

 begge saa optagne og havde Blikket saa fast vendt mod hin- 

 anden, at de tilsyneladende ikke mærkede min Nærværelse. Og 

 lige saa upaaagtet blev det, at Lærkens Mage, der nu ogsaa 

 kom tilstede, med ængstelige og advarende Skrig kredsede om 

 os. Langsomt fortsattes Turen til den modsatte Side af Vejen 

 og ned ad Grøfteskraaningen. Det var et fængslende Øjeblik, 

 da jeg stod paa Grøftekanten og saa Lærken under mig, lang- 

 somt og baglænds trække sig ned ad Skraaningen med Hug- 

 ormen kun faa Tommer efter sig, og for Magen syntes dette 

 næsten at være mere, end den kunde udholde; den flagrede ned 

 over Grøften, uden at ænse mig, med en Stemme saa angstfuld 

 og bønfaldende, som en Fuglestemme kan være. Næppe var 

 Hugormen naaet ned til Grøftens Bund, hvor den dækkede sig 

 i Græsset, før Lærken udstødte en Sejrsjubel og steg op til sin 



