79 



sig flere Gange, snart mod Syd, snart mod Nord; — geologisk er 

 der jo ogsaa paavist baade en silurisk og karbonisk Istid. I Ter- 

 tiærtiden, da Klimaet i Europa havde en subtropisk Karakter, be- 

 gyndte vi atter at bevæge os op mod Nord, og i Kvartær indtraf 

 den store Istid, der nu er saa godt kendt baade ved geologiske og 

 palæontologiske Undersøgelser. Efter den Tid er vi atter svinget 

 mod Syd. 



Udslagene overstiger ikke 40^, og de forklarer ogsaa helt godt 

 de skiftende Forhold med Haves Optræden, hvor der nu er Land 

 og omvendt, idet der jo er en Forskel paa lidt over 21 Kilometer 

 mellem Polens og Ækvators Jordradier. Naar Polen derfor nær- 

 mede sig Ækvator, vilde den dukke under Havfladen (idet Vand- 

 massen bibeholder den ellipsoide Formj og omvendt vilde et Punkt 

 paa en ækvatorial Kyst blive et Bjærg ved Polen. 



I den sidste kvartære Istid nærmede vi altsaa ikke alene Polen, 

 men Landet kom derved ogsaa til at ligge højere over Havet. Is- 

 bræernes uhyre Udstrækning bliver saaledes forklarlig. 



At Jordens Poler foretager stadige Bevægelser er et uomstødeligt 

 Faktum, men Iagttagelserne spænder endnu over et for lille Tidsrum 

 til, at man kan udtale noget sikkert om Polernes Stilling for Millio- 

 ner af Aar tilbage. At der er fundet talrige fossile (tertiære) Lev- 

 ninger af Løvplanter i Nærheden af begge Poler er jo ogsaa en be- 

 kendt Sag, og dette vidner ikke alene om et tidligere meget varmere 

 Klima dér, men tyder ogsaa paa, at Polen dengang ikke befandt 

 sig under den nuværende Bredde, thi saadanne Løvplanter vilde 

 ikke kunne trives under den lange Polarnats Mørke. 



Aarsagen til denne Pendulation skulde være Nedstyrtningen af 

 et uhyre Meteor, engang da Jordoverfladen endnu ikke var helt 

 stivnet. Og Meteoret skulde have ramt Jorden i noget tangerende 

 Retning der, hvor det nuværende Sydafrika er. Ved saadanne For- 

 klaringer er det naturligvis det letteste at tage sin Tilflugt til kos- 

 miske Motiver, som ikke kan kontrolleres; men nyere geologiske 

 Undersøgelser af Sydafrikas diamant- og guldførende Lag synes 

 virkelig at støtte Teorien i høj Grad. 



I disse mekaniske Forskydninger, som stadig bringer de levende 

 Væsner under en anden Solstilling og et andet Klima, ser Prof Sim- 

 roth hele Hemmeligheden ved nye Organismers Fremkomst. Og 

 Skuepladsen for første Akt af dette biologiske Drama mener han 

 var Europa netop under Svingningernes »Ækvator«, hvor jo ogsaa 

 bl. a. den første Øglefugl, Archaeopteryx, viste sig. 



Organismernes Omdannelse skulde da være foregaaet paa den 

 Maade, at naar Jorden i en Periode svinger mod Nord, saa vil de 

 Dyr, der hverken kan taale den lavere Varme eller omforme sig 

 derefter, enten dø ud, eller, hvis de er bevægelige nok dertil, vil de 

 vandre bort mod Vest og Øst til de Breddegrader, som passer dem 

 bedre. Da Jorden stadig vedblivende svinger mod Nord, bliver Ret- 

 ningen nøjagtigere en sydvestlig og en sydøstlig. — Paafaldende er det 

 virkelig, at delte netop er de nuværende Trækfuglebaner. 



