VI 



kendt overvintrer jo t. Eks. Stokanden i Grønland og trodser der 

 langt lavere Kuldegrader, end hvad vi her have at opvise; det var 

 Mangelen paa Adgang til aabent Vand og den deri tilstedeværende 

 Føde, som saa let kunde blive skæbnesvanger. Taleren omtalte, 

 hvorledes Stokænderne i Grønland om Vinteren dels leve af, hvad 

 de kunne opsamle ved Iskanten i Havet, og dels vide at benytte 

 sig af den Lejlighed til at opsamle Føde, som Ebbe og Flod give. 

 — Naar nu alle ferske Vande, som i Vinter her, havde været dæk- 

 kede med Is, og Sunde og Bælter ligesaa, gik det ynkeligt ud over 

 Stokænderne, særlig naar der saa tillige indtraf stærkt Snefald, der 

 forhindrede dem i paa Landjorden, i Mark og Skov at finde nogen 

 Føde, og man havde da ogsaa fra mange Sider Meddelelser om, at 

 Ænderne vare fundne døde i Hobetal. Foredragsholderen havde 

 som Prøve faaet tilsendt fra Sydsjælland et Par Stokænder, der vare 

 aldeles afmagrede; gennem Skindet kunde Knoglers og Hvirvlers 

 Form ganske tydeligt føles, og de stakkels Dyrs Vægt var nede paa 

 omtrent Halvdelen af den normale Gennemsnitsvægt for denne Art; 

 de vare aabenbart døde af Sult. Det var desuden indlysende, at 

 Ændernes Fjender under saadanne Forhold fik lettere Spil med dem 

 end sædvanligt. — Ogsaa Dykænderne havde, omend i ringere Grad, 

 maattet lide under det stærke Islæg. De ere jo næsten udelukkende 

 henviste til at leve af Havets (Havbundens) Frembringelser, og maatte 

 derfor holde sig til de faa Vaager, som fandtes; Sulten tvang dem 

 til stadig at trodse de Farer, som fra Kanterne lurede paa dem i 

 Fiskeres og Jægeres Skikkelser. Jagten paa disse Fugle blev jo 

 hvert Aar dreven ivrigt, og hvor den, som i mange Tilfælde ved 

 vore Kyster, hjalp Fiskerbefolkningen til en ganske god og stundom 

 haardt tiltrængt Bifortjeneste, var der ikke stort at sige til Sagen, 

 men det var iaar efter Talerens Mening gaaet vel haardt til, idet 

 Markedet formelig havde været oversvømmet af skudte og fangede 

 Ænder. 



Paa sine Steder fangede man Ænderne i Net og denne noget 

 lumske Fremgangsmaade havde iaar givet sørgeligt gode Resultater. 

 Fra Isefjordsegnen forelaa Meddelelse om, at der alene ved Lynæs 

 og Hundested var skudt og fanget ca. 40,000 Ænder, hvoraf omtrent 

 Halvdelen Ederfugle, og der var desuden af Fiskere ved Ourø fan- 

 get ca. 10,000 Stk. ; det kunde ikke med Sikkerhed siges, hvormange 

 Ederfugle der fandtes mellem disse. Selv om nu Ænderne høre 

 til de Fugle, som formere sig meget stærkt (Dykænderne iøvrigt 

 mindre end Svømmeænderne), maatte disse Tal dog forekomme 

 ængstende store, thi andre Steder i Landet havde Erhvervsjægerne 

 jo næppe heller været ledige. 



De Arter, der hyppigst fanges og skydes, ere: Trold- og Bjærg- 

 and (Fnligiila cristata & inarila), Havlil (Pagonetta glacialis). Sort- og 

 Fløjelsand (Oedemia nigra & fusca), Ederfugl (Somateria moUissima), 

 Hvinand (Clangula glaiicion) og Skalleslugere (Mergus). 



Taleren havde set hele Baadlaster, indeholdende 2500 å 3000 

 Stk., ankomme her til Byen, og paa et vist Tidspunkt blev der 



