98 



men vilde søge at klare sig hvor de var, saa godt de kunde. 

 Deres endelige Skæbne var nok utvivlsom: de gik lidt efter lidt 

 til Grunde. Jeg tænkte ofte, naar jeg saa Svalerne, paa Polarfarere, 

 der var blevne tvungne til Overvintring, og søgte at klare sig 

 for Kulde og Sult, saa længe de kunde, men sluttelig maatte 

 bukke under. Hvorledes Svalerne døde ved jeg ikke sikkert, 

 men deres gradvise Forsvinden lader vel ingen Tvivl om , hvor 

 galt det gik dem, og at de ikke kunde vedblive at leve, er let 

 forklarligt. Svalerne er jo ikke haardføre Fugle som Stære og 

 Viber; svækkede og underernærede blev de vel alene ved, at den 

 Tid af Døgnet hvor de skulde søge Føde, blev saa kort, og Ef- 

 teraarets Slud og Regnbyger er ikke Svalerne gunstige; enhver 

 der har set lidt til Fugle, vil kende det sørgelige, forpjuskede og 

 forkrøbne Billede af en Svale, der en kold Maj- eller September- 

 dag har vjeret udsat for en stærk Regn. Flokken skrumpede 

 ind, den ene gik til efter den anden, og næppe nogen af dem 

 er naaet ried over Alperne. 



FRA FUGLEMÆRKNINGSSTATIONEN i VIBORG. 



AF 



H. CHR. C. MORTENSEN. 



(MED ET UDDRAG PAA ENGELSK.) 



HISTORISKE BEMÆRKNINGER. 



Der findes i ældre Litteratur nu og da Meddelelse om, at en 

 Fugl, der var bleven forsynet med et Mærke, er fanget et eller 

 andet Sted^, men — saa vidt jeg ved — uden at dette Faktum 

 har faaet synderlig videnskabelig Betydning. I Juli 1835 blev der 

 saaledes ved Danzig skudt en Blisgaas (Anser albifrons) med et 

 Messinghalsbaand, som bar følgende Indskrift: Huis te Baak by 

 Zutphen in Gelderland 1906. »Ved nøjere Efterforskning bragte 

 man i Erfaring, at en Baron v. der Heyden Baak paa Huis te 

 Baak i en Række af Aar havde forsøgt at tæmme vilde Ænder 



* Se f. Eks. M. Brauii: »Altere Markierungsversuche an Vogelii« i Ornitho- 

 logische Monatsberichte, 1907, p. 59 og Gåtke: »Die Vogehvarte Helgoland«. 

 2. Udg., S. 66. 



