216 



stødte op under min Vandring. — Paa nøgne, sandede Pletter i 

 de gamle Klitter, der danner Overgang mellem Klit og Hede 

 eller mellem Klit og Agerjord, ses overalt smaa Fordybninger i 

 Sandet, lignende Redeford^^bninger; det er F'uglenes »Baske- 

 huller«, væsentligst dannede af Sanglærken, der her tager sine 

 Sol- og Sandbade. 



Næst efter Sanglærken var Engpiberen (Anthus pratensisj den 

 Art, jeg hyppigst kunde notere, ikke just fordi den kan siges at 

 være særlig talrig, men fordi den kan træffes næsten overalt 

 paa Øen. Talrigst var den dog paa Østsiden omkring Rindby 

 og derfra sydpaa, sparsomst paa Vestsiden i Klitlandet. 



Paa de opdyrkede Strækninger ved Byerne var Bomlærken 

 (Emheriza miliaria) hyppig, og den lod flittigt sin Sang høre 

 snart fra en Telefontraad og snart fra en Hegnspæl eller andet 

 ophøjet Stade. Her traf jeg ogsaa Rødirisken (Caimabina linota) 

 talrig, men dog kun paa flygtige Besøg for at bjerge Føde til 

 sig selv og til Familien, som den gemte i Plantagerne ude mod 

 Klitterne; den er Plantagernes talrigste Beboer, men den fore- 

 tager herfra Strejftog til næsten alle Dele af Øen. 



Mindre hyppige og dertil nøjere knyttede til bestemte Loka- 

 liteter var de øvrige Smaafugle, men ikke desto mindre fortjener 

 enkelte af dem en særlig Omtale; thi hvad de manglede i In- 

 dividantal, forstod de saa rigeligt at opveje paa anden Maade. 

 I første Række kommer her Gulbugen (Hypolais iderina), Vest- 

 jyllands flinkeste Sanger. Jeg har ofte før i Esbjerg-Egnen un- 

 dret mig over dens Fordringsløshed ved Valg af Boplads, sam- 

 menlignet med vore andre Sangere, og det samme maatte jeg 

 gøre her; thi den var at finde i næsten enhver Plantning, der 

 formaaede at huse den, baade i Haver, Plantager og i Anlægene 

 omkring Fuglekøjerne. Efter al Sandsynlighed var nogle af dem 

 paa Gennemrejse, men andre havde sikkert til Hensigt at fæste 

 Bo herovre, og alle var de enige om at lovprise det gode Pinse- 

 vejr; langt ud over tilgrænsende Hede og Klit lød deres præg- 

 tige og ihærdige Sang. Ogsaa Brunellen (Accentor inodularis) 

 sang fra enkelte Plantager og fra Anlægene om Fuglekøjerne, men 

 den var for beskeden til at gøre sig bemærket og forsvandt som 

 Regel i god Tid fra Trætoppene ned i det tætte Buskads. Mere 

 Ros tilkommer Solsorten (Tiirdus merula) , som jeg traf ved 

 Køjerne og i en Have i Nordby, og da særlig den Nordby-Han, 

 som jeg havde Lejlighed til at høre en Morgen og Aften; over- 



