228 



et rigt Fugleliv er Fred, og paa dette Punkt er Udsigterne for 

 Fremtiden maaske ikke de lyseste. Veststranden er som nævnt 

 allerede nu ret stærkt befærdet i Sommertiden, altsaa i Fuglenes 

 Yngletid, ikke alene af de bosiddende Badegæster, men ogsaa 

 af de mange besøgende fra Fastlandet, og bedre vil det ikke 

 blive derved, at det nærliggende Esbjerg er en By i stærk Op- 

 vækst. Men ogsaa for Østkystens Fugle synes del næsten, som 

 om der kan melde sig en særlig Fredsforstyrrer, nemlig Læ- 

 katten (Mustela erminea). Dens Livshistorie paa Fanø er ikke 

 lang; det er, saavidt jeg erindrer, kun 6 Aar siden, jeg i Es- 

 bjerg-Bladene læste en Notits om, at Fanøbeboerne havde be- 

 sluttet at indkøbe 30 Lækatte at udsætte paa Øen, en Beslut- 

 ning der var ensbetydende med en Krigserklæring over for 

 Vandrotten (Arvicola amphibiiis), der truede med at blive en 

 alvorlig Plage. Selv har jeg under tidligere Besøg paa Grønningen 

 været forbavset over den utrolige Mængde Rottehuller overalt 

 ved Vandløb og Vandhuller, men lige saa forbavset blev jeg 

 denne Gang ved ikke at se et eneste. Jeg var derfor straks 

 noget interesseret i Sagen, og da jeg fra Grønningen, som be- 

 nyttes til Fællesgræsning af alle Nordbys Kreaturer, saa Hyrde- 

 hytten i det fjerne, lagde jeg Vejen derom for af Hyrden at faa 

 nærmere Underretning om Krigens Forløb; og jeg gik ikke for- 

 gæves. Han fortalte mig, hvor nødvendigt det havde været at 

 gøre noget; thi Rotten drev tilsidst sin Dristighed saa vidt, at 

 den ved Nattetid i samlet Trop kunde drage over Klitterne for 

 at gøre Indhug i de mange smaa Kornmarker, som ligger i Klit- 

 dalene mellem Grønningen og Nordby. Naar Høsten kom, kunde 

 der paa enkelte Steder være kun Straaet tilbage. Nu var det 

 dog heldigvis anderledes; Lækatten havde udført sil blodige 

 Hverv, og man saa kun sjældent til Rotter. Men paa mit Spørgs- 

 maal om, hvad man da nu fodrede Lækattene med, rystede 

 han noget betænkeligt paa Hovedet; han havde just Dagen i 

 Forvejen set een med en Stær i Munden forsvinde mod Klit- 

 terne, og Aaret forud havde han ved at efterse en Brønd, der 

 var beboet af Lækatte, fundet en Del Fugle og Harekillinger i 

 raadden Tilstand flyde paa Vandet. Ogsaa i Fuglekøjerne, hvor 

 jeg ligeledes forhørte mig, saa man noget betænkeligt paa Sagen. 

 Man var ganske vist Lækalten taknemmelig for, hvad den havde 

 udrettet; men at den nu syntes at have kastet sin Kærlighed 

 paa Lokkeænderne, kunde man dog ikke andet end se skævt 



