233 



MERE OM DEN SYDLIGE NATTERGAL. Professor O. G. 

 Petersens Meddelelser om den sydlige Nattergal mindede mig 

 om mit eget første Sammentræf med denne Art. Som saa 

 mange andre var jeg ogsaa opvokset i den Tro, at vi her i 

 Landet kunde træffe begge Nattergalearter, og fra mine yngste 

 Aar lyttede jeg efter de beskrevne Forskelligheder i Sangen; 

 men efterhaanden var jeg dog kommen til det Resultat, at af 

 de vel nok flere Hundrede Nattergale jeg havde hørt, var der 

 ingen der afveg saa stærkt , at man kunde antage den for 

 Liiscinia uera. 



Nu er det jo saaledes, at en stor Del af dem, der beskriver 

 Nattergalens Sang, overhovedet kun kender den ene af Arterne; 

 jeg havde dog faaet at vide, at Forskellen i Virkeligheden er 

 saa stor, at der ingen Forveksling er mulig; bl. a. havde Knud 

 Andersen skievet til mig fra Bulgarien »her vrimler af Liisci- 

 nia vera, hvis Sang er ganske forskellig fra vore nordlige Natter- 

 gales«. Først i Foraaret 1903 fik jeg selv den sydlige Form at 

 høre. Fra Hamburg var jeg d. 6 Juni taget et Par Mil sydøst 

 paa med Banen til Byen Bergedorf og gik herfra en Spadseretur 

 paa 15 km, til Sanatoriet Edmundstal. Tilhøjre havde jeg et 

 godt Stykke borte Elben, der her deler sig i tiere Arme og om- 

 slynger den Landstrækning der hedder Vierlanden; tilvenstre 

 strakte sig langs hele Vejen et ret regelmæssigt delvis skovbe- 

 vokset Højdedrag, saa langt Øjet rakte; jeg tænker mig, det er 

 Resten af gamle Klitler, fra den Tid Elben her ikke var en Flod 

 men en Havbugt — maaske det er forkert. Oppe fra dette 

 Højdedrag hørte jeg paa flere Steder en mig ukendt Sanger. 

 Fuglen saa jeg ikke, men efter Sangen at dømme, nærede jeg 

 ingen Tvivl om, at jeg havde den sydlige Nattergal for mig; 

 næste Dag fik jeg Bekræftelse herpaa. 



Da jeg om Aftenen kom til Berlin Kl. 12, stod mine ornitho- 

 logiske Venner paa Banegaarden og anmodede mig om at stille 

 der næste Morgen Kl. (i — Ornithologer er meget ivrige. Vi tog 

 ud nordpaa til en lille Station Lehnitz, og da vi gik herfra, 

 sad der tæt ved Stationen et Par Meter oppe i et Træ en Lu- 

 scinia vera og sang ganske uforstyrret. Her kunde jeg baade se 

 og høre den, og jeg stod længe og saa paa F'uglen; om Aftenen 

 da vi tog hjem med Toget, var den der igen; senere hørte jeg 

 den længere nede i Tyskland. 



Professor Petersen vilde ikke gaa ind paa nærmere at ud- 



